Дисертацією є рукопис.

Робота виконана в Одеській національній юридичній академії Міністерства освіти і науки України.

Науковий керівник 	кандидат юридичних наук, професор 
Музиченко Петро Павлович, 
Одеська національна юридична академія, 
професор кафедри історії держави і права;

Офіційні опоненти:	доктор юридичних наук, професор 
Тимощук Олександр Валентинович, 
Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського, 
декан юридичного факультету;

кандидат юридичних наук, доцент 
Долматова Наталія Іванівна, 
Міжнародний гуманітарний університет, 
завідувач кафедри теорії та історії держави і права;

Провідна установа  	Інститут держави і права імені В.М. Корецького НАН України (м. Київ).

Захист відбудеться „___” ________ 2007 р. о ___ годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д  41.086.01 в Одеській національній юридичній академії за адресою: 65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 23.

З дисертацією можна ознайомитись у бібліотеці Одеської національної юридичної академії за адресою: 65009, м. Одеса, вул. Піонерська, 2.

Автореферат розісланий  „___” _____________  2007  року.

Вчений секретар
спеціалізованої вченої ради								Л.Р. Біла

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ
Актуальність теми. У сучасних умовах, коли молода українська держава вступила на шлях розбудови ринкової системи, надзвичайно актуальним постає питання забезпечення належного життєвого рівня українських громадян. Спостерігається значне погіршення матеріальних умов життя населення, пов’язане, зокрема, з постійним зростанням цін на усі групи промислових та продовольчих товарів. Одним із методів боротьби з такими негараздами сучасного суспільства може стати об’єднання українських споживачів у кооперативні організації з метою захисту своїх економічних інтересів.
Кооперація довела, що вона, як соціальна організація та ефективна форма господарювання, спроможна забезпечити в широких масштабах соціально-орієнтовану економічну діяльність і соціальний захист мільйонів людей, зміцнити багатоукладність і демократичні основи держави. З огляду на кооперативний досвід країн світу, а також на вітчизняний досвід, можна із впевненістю говорити, що у разі появи в Україні значного числа споживчих товариств слід очікувати зниження рівня зубожіння населення та покращання його матеріального становища.
Важливу роль у розвиткові кооперативного руху відведено не лише його безпосереднім учасникам, а й державі, на яку покладено завдання забезпечити належні умови для ефективного функціонування кооперативних товариств. Необхідною передумовою розгортання кооперативного будівництва слід визнати розробку та прийняття законів, які мають регламентувати роботу системи споживчої кооперації та формувати належне правове поле її діяльності.
Потреба створення ефективної нормативно-правової бази діяльності споживчих кооперативів вимагає від законодавця врахування вже накопиченого досвіду правового регулювання названих організацій. Вивчення статутів товариств, кооперативного законодавства, практики кооперативного будівництва дореволюційного періоду дають змогу не лише визначити найбільш значимі для кооперації принципи, які має бути покладено в основу нових законів, але й допомогти запобігти повторенню раніше допущених прорахунків у правовому регулюванні діяльності споживчої кооперації.   
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Обраний напрямок дослідження є складовою частиною науково-дослідної теми Одеської національної юридичної академії „Правові проблеми становлення та розвитку сучасної української держави” і пов’язаний з планом науково-дослідної роботи кафедри історії держави і права на 2001–2005 рр. за темою „Традиції і новації в правовому розвитку: історичний аспект” (державний реєстраційний номер 0101U001195).
Мета і задачі дослідження. Метою дисертаційного дослідження є здійснення комплексного історико-правового аналізу становлення і розвитку споживчої кооперації на землях Наддніпрянської України. 
Досягнення поставленої мети дослідження визначило виконання таких задач:
вивчити та проаналізувати джерельні (історико-монографічні, архівні та законодавчі) матеріали, які характеризують процес становлення і розвитку, організації та діяльності споживчих товариств та їх союзів на землях Наддніпрянської України;
дослідити формування основних організаційно-господарських принципів функціонування споживчих товариств;
виявити соціально-економічні, правові та інші передумови виникнення споживчої кооперації на українських землях;
охарактеризувати організацію та функції українських споживчих товариств і споживчо-кооперативних союзів;
визначити механізм і форми правового регулювання діяльності споживчих товариств та їх союзів;  
визначити відповідність нормативно-правової бази діяльності споживчої кооперації її потребам;  
проаналізувати адміністративно-правові умови розвитку споживчої кооперації на землях Наддніпрянської України; 
дослідити процес модернізації кооперативного законодавства, а також здійснити правовий аналіз прийнятих законів;
виробити практичні рекомендації щодо врахування досвіду історії розвитку споживчої кооперації при формуванні сучасної державної політики в галузі кооперативного будівництва та законодавства.  
Об’єктом дослідження є процес споживчого кооперативного руху на землях Наддніпрянської України, а також ті суспільні відносини, що склалися в результаті його розвитку.
Предметом дослідження є еволюція організаційно-правових основ діяльності споживчої кооперації, механізму взаємовідносин споживчих товариств та їх союзів із центральними та місцевими органами влади.  
Хронологічні межі роботи охоплюють 60-ті рр. XIХ ст. – 1917 р. Вибір нижньої хронологічної межі зумовлений фактом виникнення перших споживчих товариств на землях Наддніпрянської України. Верхня хронологічна межа мотивована прийняттям Тимчасовим урядом загального кооперативного закону, що завершив процес оформлення правового статусу споживчої кооперації. 
В територіальному відношенні робота охоплює етнографічні українські землі, які, відповідно до адміністративного поділу Російської імперії, входили до складу дев’яти губерній: Волинської, Катеринославської, Київської, Подільської, Полтавської, Таврійської, Харківської, Херсонської та Чернігівської.  
Методи дослідження. Методологічною основою дослідження обрано діалектичний метод наукового пізнання соціально-правових процесів і явищ, який дав можливість розглядати їх у розвиткові, та системний метод, який дозволив встановити зв’язки цих процесів і явищ з іншими соціальними процесами і явищами. 
При здійсненні дослідження було використано різноманітні загальнонаукові методи: аналізу, синтезу, дедукції та індукції тощо. Зокрема, під час дослідження причин зародження кооперативного руху в європейських країнах та на українських землях було застосовано метод сходження від абстрактного до конкретного. У ході розкриття динаміки розвитку споживчої кооперації у Наддніпрянській Україні було використано статистичний метод. Серед спеціальних наукових методів застосування знайшов формально-юридичний метод, завдяки якому було проаналізовано нормативно-правову базу діяльності споживчої кооперації. У процесі співставлення організаційно-правових принципів діяльності європейських та вітчизняних споживчих товариств, а також у порівнянні кооперативного законодавства різних держав було застосовано порівняльно-правовий метод. 
Було використано також такі спеціально-наукові методи як істори-                        ко-генетичний, структурно-функціональний та історико-системний. 
Наукова новизна одержаних результатів. Дисертація є першим комплексним історико-правовим дослідженням становлення і розвитку споживчої кооперації на землях Наддніпрянської України.  
Наукова новизна дисертації конкретизується у таких головних результатах дослідження:
уперше:
 здійснено аналіз статутів перших споживчих товариств Наддніпрянської України і визначено основні принципи та механізм їх функціонування; 
доведено, що запроваджений у 1897 р. „Нормальний статут споживчих товариств” хоча й спрощував систему відкриття споживчих кооперативів, проте, водночас, містив положення, які створювали значні перепони на шляху подальшого розвитку цих видів товариств;
визначено основні юридичні форми, які використовувались союзними організаціями для легалізації своєї діяльності, та проаналізовано їх практичне застосування на українських землях;
встановлено, що на початку ХХ ст. у Російській імперії проводилась активна робота у напрямі модернізації нормативно-правової бази діяльності споживчої кооперації;
доведено, що відсутність єдиного бачення ролі і змісту майбутнього кооперативного закону у представників царського уряду та кооперації обумовила затримку в кодифікації кооперативного законодавства;
з нових позицій:
обґрунтовано тезу, що протягом перших пореформених десятиліть однією з причин уповільнення темпів кооперативного будівництва на українських землях стала відсутність належної нормативно-правової бази діяльності споживчих кооперативів та складність і довготривалість процедури їх відкриття;  
розглянуто державну політику в сфері кооперативного будівництва і обґрунтовано твердження про наявність несприятливих адміністративно-правових умов для розвитку споживчої кооперації на землях Наддніпрянської України; 
запропоновано зміни та доповнення до чинного законодавства України про споживчу кооперацію. 
Практичне значення одержаних результатів. Теоретичне і практичне значення одержаних результатів полягає в тому, що викладені в дисертації висновки та пропозиції можуть бути використані: 
у галузі науково-дослідної діяльності – при подальшому вивченні історії вітчизняної споживчої кооперації та кооперативного законодавства; 
у правотворчості – пропозиції, що містяться в дисертації, можуть бути використані для внесення окремих змін та доповнень до чинного законодавства України про споживчу кооперацію; 
у навчальному процесі – положення та висновки роботи доцільно використовувати при підготовці навчально-методичної літератури, лекцій та проведенні семінарських занять з історії держави і права України, загальної історії держави і права та кооперативного права.
Апробація результатів дослідження. Головні положення і висновки дисертації було викладено у публікаціях, доповідях на наукових конференціях, зокрема, на: щорічній науковій конференції професорсько-викладацького складу Одеської національної юридичної академії (Одеса, 2006), Міжнародній науково-практичній конференції „Наука і освіта 2005” (Дніпропетровськ, 2005), Всеукраїнській науко-            во-практичній конференції студентів та аспірантів (Луцьк, 2005), Всеукраїнській  науково-практичній конференції молодих науковців „Актуальні проблеми теорії та історії прав людини, права і держави„ (Львів, 2005) та щорічних міжнародних науко-во-практичних конференціях „Запорізькі правові читання” (Запоріжжя, 2004, 2005).
Публікації. Основні теоретичні та практичні результати дисертаційного дослідження знайшли своє відображення у чотирьох наукових статтях, опублікованих у виданнях, що входять до переліку наукових фахових видань, затвердженого ВАК України. 
Структура дисертації зумовлена метою, завданнями та характером дослідження. Робота складається зі вступу, чотирьох розділів, які включають                 14 підрозділів, і списку використаних джерел, який містить 370 найменувань. Загальний обсяг дисертації складає 265 сторінок, основний зміст викладено на 235 сторінках.
ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ
У Вступі обґрунтовано актуальність, визначено об’єкт, предмет, мету і завдання дослідження, охарактеризовано методи та етапи роботи, наукову новизну, теоретичне і практичне значення одержаних результатів, хронологічні рамки, викладено відомості щодо апробації та публікації основних положень дисертації.
Перший розділ „Стан наукової розробки проблеми та джерельна база дослідження” складається з двох підрозділів і присвячений дослідженню стану наукової розробки та джерельної бази по темі дисертації.  
У підрозділі 1.1. „Стан наукової розробки проблеми” проаналізовано стан наукової розробки проблеми становлення та розвитку споживчої кооперації на землях Наддніпрянської України з середини ХІХ – до початку ХХ ст. та правового оформлення її діяльності. 
Проблемам правового становища кооперативних організацій у дореволюційний період були присвячені роботи А. Анциферова, С. Войцеховського,                                 С. Бородаєвського, А. Дорошенка, І. Кулішера, К. Кекуатова, В. Ісаєва, А. Нікітіна,          А. Меркулова, С. Прокоповича, М. Хейсіна та І. Ушакова. 
Значну увагу кооперативним організаціям дореволюційного періоду було приділено і радянськими вченими. До аналізу проблем, пов’язаних з темою роботи, зверталися К. Вахітов, П. Височанський, В. Кабанов, Л. Морозов, М. Первушин,                 І. Пономарьов, І. Фарутін, М. Балабанов, Ф. Дьяков, Г. Кремнєв, Г. Коложніков,              С. Линтварьов,. П. Мохор, П. Пожарський, Л. Паволоцький та В. Хижняков та ін.
Наприкінці 80-х рр. інтерес дослідників до кооперації посилюється.                         В результаті з’являється низка ґрунтовних досліджень російських та вітчизняних науковців А. Давидова, В. Єгорова, В. Марочка, В. Половця, Л. Файна, та І. Фаренія. 
Характерною рисою української та російської науки останнім часом став зростаючий інтерес дослідників до правових аспектів розвитку дореволюційної кооперації, свідченням чому є праці О. Болотової, С. Василюка, Кім Чан Чжина,             А. Кореліна, М. Коновалова, А. Соболєва, Т. Селіверстова, С. Тичиніна, З. Хаджуової. 
Незважаючи на такий досить великий дослідницький доробок, праць, присвячених власне проблемі правового становища української споживчої кооперації на сьогоднішній день практично немає.
У підрозділі 1.2. „ Джерельна база дослідження” охарактеризовано джерельні матеріали, які використовувались у процесі здійснення дослідження.
Основу джерельної бази роботи склали нормативно-правові акти, що регулювали діяльність споживчих товариств – це, насамперед, „Статут про громадське піклування”, „Положення про товариства” та „Нормальний статут споживчих товариств”, виданий у 1897 р. Важливими джерелами законодавчого характеру стали також кооперативні закони, прийняті Тимчасовим урядом навесні 1917 р. 
У ході дослідження було використано також матеріали періодичних видань                 – журнали „Вестник кооперации”, „Голос кооперации”, „Киевлянин”, „Кооперативная жизнь”, „Муравейник”, „Наша кооперация”, „Наше дело”, „Світова зірниця”, „Союз потребителей”, „Сплотчина”, „Хлібороб”, „Українська кооперація” та ін. 
Цінним джерелом при вивченні проблеми правового становища споживчої кооперації стали також матеріали діловодства державних установ. Основна частина цих документів зосереджена у фондах Інституту рукопису Національної бібліотеки України ім. В. Вернадського, зокрема в особистому фонді першого українського кооператора М. Балліна (Ф. 326) та фонді Всеукраїнського кооперативного музею            (Ф. 290). У ході роботи було опрацьовано фонди Центрального державного історичного архіву м. Києва: фонд Канцелярії київського, подільського та волинського генерал-губернатора (Ф. 442), фонди губернських жандармських управлінь Наддніпрянської України: Київського (Ф. 274), Подільського (Ф. 301), Чернігівського (Ф. 1439) та жандармського управління м. Одеси (Ф. 385), фонд Південно-Західного районного охоронного відділу (Ф. 276), фонд Споживчого товариства Півдня Росії (Ф.1111). Крім того, було використано також матеріали Дніпропетровського обласного державного архіву – фонд Канцелярії катеринославського губернатора (Ф. 11) та фонд Катеринославського губернського жандармського управління (Ф. 313). 
Другий розділ „Зародження споживчої кооперації та розвиток кооперативного права у ХІХ ст.” складається з трьох підрозділів і присвячений аналізові передумов та причин виникнення споживчої кооперації в європейських країнах та на землях Наддніпрянської України, а також становленню основних інститутів кооперативного права. 
У підрозділі 2.1. „Формування організаційно-господарських та норматив-         но-правових принципів кооперативного будівництва на європейському континенті” розглядається процес зародження перших кооперативних об’єднань на території європейських держав та формування принципів їх діяльності. Зазначається, що виникнення кооперативного руху безпосередньо було пов’язане з соціаль-                  но-економічними процесами, що відбувалися на європейському континенті наприкінці XVIII – на початку ХІХ ст. Доводиться, що одним із наслідків становлення капіталістичного ладу стало зростання цін на основні види продовольчих та промислових товарів, що призвело до падіння рівня життя населення європейських країн. За таких умов об’єднання споживачів у товариства взаємодопомоги, які пізніше розвинулись у кооперативні організації, стає одним із небагатьох дієвих засобів їхнього захисту від економічних негараздів. Підкреслюється, що найбільшого поширення у першій половині ХІХ ст. споживчі товариства набули у Великій Британії. Це, насамперед, пояснюється виробленням місцевими кооператорами ефективних принципів побудови та діяльності споживчого товариства, які пізніше дістали назву „рочделівських”. У роботі простежується процес формування означених принципів, визначаються основні чинники, що впливали на їх утворення.      
Детальної уваги приділено адміністративно-правовим умовам розвитку європейських кооперативних установ. Зазначається, що відсутність на перших порах чітко визначеного правового статусу у споживчих товариств створювало значні перепони на шляху здійснення ними своїх функцій. До середини ХІХ ст. вони або змушені були діяти напівлегально, або обирали одну з відомих тогочасному європейському праву форм договірного об’єднання. Починаючи з 60-х рр. ХІХ ст. піднесення кооперативного руху та охоплення ним значної частини населення змушує уряди та парламентські кола європейських держав приступити до розробки окремого кооперативного законодавства. Результатом цієї законодавчої діяльності стала поява серії законів, які визначили юридичний статус кооперативних товариств, закріпили спрощену процедуру їх відкриття та забезпечили кооперативам широку свободу самовизначення. Здійснений у роботі аналіз прийнятих законів доводить, що більшість із них базувалися на нормах, вироблених місцевими кооператорами у процесі попередньої практичної діяльності і створювали сприятливі умови для подальшого розвитку кооперативних асоціацій. 
У підрозділі 2.2. „Соціально-економічні та правові передумови виникнення споживчої кооперації на українських землях у другій половині ХІХ ст.” розглянуто передумови та причини виникнення споживчих товариств на землях Наддніпрянської України. Аналізуються особливості соціально-економічного розвитку краю у пореформений період. Доводиться, що внаслідок поширення товарно-грошових відносин в українському селі та місті склалися сприятливі економічні передумови для поширення кооперації. Позитивну роль у появі кооперативів відіграв інтенсивний розвиток цивільного права, який припадає на першу половину ХІХ ст. Обґрунтовується думка, що створення Зводу законів Російської імперії, норми якого базувалися на принципах буржуазного права і ліквідовували архаїчні феодальні інститути, мала надзвичайно важливе значення для розвитку кооперації. Важливою передумовою для розгортання споживчо-кооперативного руху стало інтенсивне формування його соціальної бази. Підкреслюється, що українське населення в умовах стрімкого зростання цін та його експлуатації з боку приватних торгівців було об’єктивно зацікавленим у використанні кооперативних форм самозахисту. Разом із тим, зазнається, що внаслідок відсутності фінансових та організаційних можливостей, частина українського населення, переважно робітництво та селянство, не мала змоги одразу взяти активну участь у процесі кооперативного будівництва.  
У підрозділі 2.3. „Принципи та механізм функціонування перших українських споживчих товариств (60 – 70-ті рр. ХІХ ст.)” розглядаються організаційно-правові засади діяльності перших споживчих товариств на землях Наддніпрянської України. На основі аналізу статутів українських споживчих кооперативів, що утворилися в            60 – 70-х рр. ХІХ ст., розкриваються основні принципи та механізм їх діяльності.         У ході роботи визначаються мета та завдання товариств, структура органів управління та їх компетенція, права та обов’язки членів товариства, порядок формування капіталів та розподілу отриманих прибутків тощо. Результати здійсненого аналізу дозволяють зробити висновок, що при розробці установчих документів перших кооперативів за основу було взято досвід організації споживчих товариств у європейських країнах. Про це свідчить спільність таких організаційно-господарських принципів як: колегіальність та виборність органів управління, свобода членства в кооперативній організації, економічна самостійність  тощо. Водночас, зміст статутів та практична діяльність товариств дають підстави також стверджувати, що вітчизняні кооператори відступили від багатьох базових принципів кооперативної організації. Зокрема було порушено принцип рівності прав та обов’язків учасників кооперативної організації, що мало вираження в обмеженні права частини членів товариства на участь в управлінні справами кооперативної організації чи усуненні сторонніх покупців від участі в розподілі прибутків. Обґрунтовується думка, що існування подібних перекручень норм кооперативного життя зумовлювалось особливістю соціального складу перших споживчих організацій, більшість членів яких становили вихідці із достатньо заможних прошарків населення, які вступали у товариства, розраховуючи на отримання додаткових прибутків і пристосовували до своїх цілей організаційно-господарські механізми кооперативів. У свою чергу, внесення до статутів перших українських споживчих товариств положень, які суперечили класичним принципам організації установ подібного роду, мало наслідком їх швидку загибель.  
Третій розділ „Механізми та форми правового регулювання діяльності споживчих товариств та їх союзів у другій половині ХІХ – на початку ХХ ст.” складається з чотирьох підрозділів і висвітлює процес становлення норматив-            но-правової бази діяльності споживчої кооперації, її зміст та характер.
 У підрозділі 3.1. „Правове становище споживчої кооперації у пореформений період (60-ті рр. ХІХ ст. – 1897 р. )” розглядаються форми та методи правового регулювання діяльності споживчих товариств у 60-х – 90-х рр. ХІХ ст. Особливістю цього періоду була відсутність спеціально розробленого кооперативного законодавства. Наголошено на неможливості зведення причин означеного явища виключно до цілеспрямованої державної політики, спрямованої на гальмування розвитку кооперативного руху. Доводиться, що затримка у розробці норматив-          но-правової бази діяльності кооперативів на першому етапі була обумовлена наявністю таких об’єктивних обставин як відсутність у тогочасних законодавців належного досвіду регулювання кооперативних відносин та малозначимістю ролі самих споживчих кооперативів в економічному житті країни. 
Встановлено, що до 1897 р. царський уряд зараховував споживчі товариства до числа благодійних організацій, і основними нормативно-правовими актами, які визначали правові засади їх діяльності, стали  „Статут про громадське піклування” та „Положення про товариства”. Затвердження установчих документів товариств покладалося на Міністерство внутрішніх справ. Доведено, що запроваджений царським урядом дозвільний порядок відкриття споживчих кооперативів створював на шляху їхнього розвитку значні перешкоди, оскільки процедура реєстрації статутів у міністерстві була складною та тривалою. Крім того, відсутність у законодавстві читко визначених вимог щодо змісту статуту та підстав, за яких кооператорам могло бути відмовлено у відкритті товариства, надавала урядовцям можливість на власний розсуд вирішувати долю товариств. За таких умов поширеними були випадки необґрунтованої відмови у відкритті кооперативів, внесення до статутів положень, що суперечили їх інтересам. 
На місцях контроль за діяльністю кооперативних організацій здійснювався губернатором та правоохоронними органами. На них покладався обов’язок збору інформації про засновників та членів товариства, перевірка фінансового стану кооперативу, надання дозволу на проведення організаційних заходів тощо. Губернаторам також надавалося право закривати кооперативи, причому підстави для прийняття такого рішення в законі читко окреслені не були. Висловлюється думка, що подібна залежність споживчих товариств від центральної та місцевої адміністрації мала загалом негативне значення для подальшого розгортання кооперативного руху. 
У підрозділі 3.2. „Передумови реформування нормативно-правової бази діяльності споживчих товариств наприкінці ХІХ ст.” розглянуто економічні, соціальні та політичні передумови реформування нормативно-правової бази діяльності товариств. Наголошується, що наприкінці ХІХ ст. відбувається подальше погіршення матеріальних умов життя широких верств населення, викликане падінням рівня доходів та підвищенням цін на основні продовольчі та промислові товари. Погіршення соціально-економічних умов життя змусило населення Російської імперії вдаватися до різноманітних економічних форм самозахисту, зокрема до організації споживчих товариств. Аналіз статистичних даних про динаміку кооперативного будівництва на українських землях у 90-х рр. ХІХ ст. виявляє пожвавлення кооперативного руху. Така ситуація змусила владу переглянути своє відношення до споживчої кооперації. Усвідомлюється необхідність підтримки кооперативних організацій з метою використання їх для боротьби із зубожінням населення. Одним із заходів, який мав забезпечити споживчим товариствам кращі умови для розвитку, повинна була стати розробка належної правової бази. Перші кроки у цьому напрямку зробили самі кооператори у 1896 р. на з’їзді у Нижньому Новгороді, де було підготовлено проект зразкового статуту споживчого товариства. Аналіз його змісту свідчить, що учасники з’їзду критично переосмислили досвід діяльності перших споживчих кооперативів і врахували помилки, допущені у ході їх організації. Про це, зокрема, свідчить закріплення у проекті положень, які стояли на заваді порушенню головних принципів кооперативної організації, та перетворення її на звичайне приватне торговельне товариство. 
Підрозділ 3.3. „Загальна характеристика „Нормального статуту споживчих товариств” 1897 року” присвячено історико-правовому аналізові прийнятого у травні 1897 р. Міністерством внутрішніх справ „Нормального статуту споживчих товариств”. Наголошується, що означений документ у Російській імперії, і зокрема на землях Наддніпрянської України, до 1917 р. фактично відігравав роль закону про споживчу кооперацію. В ході роботи над документом головна увага приділяється визначенню питання щодо ефективності прийнятого Статуту та відповідності його положень вимогам і потребам кооперативної громадськості. На підставі аналізу практики кооперативного життя того періоду робиться висновок, що значна частина норм, закріплених у статуті, йшла врозріз з інтересами кооператорів. Так, найбільш суттєвими недоліками прийнятого статуту стали: детальна регламентація всіх сторін життя кооперативу, закріплення дозвільного (концесійного) порядку відкриття товариств, обмеження права кооперативів на зайняття культурно-просвітницькою діяльністю, надання права представникам центральної та місцевої адміністрації втручатись у внутрішні справи товариств тощо. Взагалі, слід зазначити, що з прийняттям „Нормального статуту” адміністративний контроль над споживчими товариствами набував більш жорстких форм. Водночас в дисертації наголошується,  що існували і певні позитивні наслідки від прийняття цього документу. Зокрема, надання права реєстрації статутів місцевим губернаторам суттєво скоротило і полегшило процедуру оформлення установчих документів товариства, що, у свою чергу, сприяло зростанню темпів споживчо-кооперативного будівництва. 
У підрозділі 3.4. „Організаційно-правові форми об’єднань споживчих товариств Наддніпрянської України у дореволюційний період” розглядається проблема правового становища союзів споживчих товариств. Зазначається, що наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. для українських споживчих товариств нагальною стала потреба в об’єднанні своїх організаційних та фінансових можливостей і, відповідно, утворенні кооперативних союзів. Проте, реалізацію цього завдання було ускладнено відсутністю в законодавстві Російської імперії норм, які визначали би правовий статус споживчих кооперативних спілок, та упередженим ставленням царського уряду до утворення союзних кооперативних установ. За таких умов, українські кооператори для створення союзів змушені були вдаватися до використання існуючих різноманітних юридичних форм, відомих тогочасному російському законодавству. В роботі фіксується чотири шляхи створення союзів на підставі  чинного в імперії законодавства: 1) Об’єднання кооперативів на підставі спеціально розробленого статуту (Статутні об’єднання); 2) Об’єднання кооперативів шляхом підписання ними договору про спільну закупівельну діяльність (Прості договірні об’єднання); 3) Об’єднання кооперативів на підставі підписаного кооперативами товариського (нотаріального) договору (Складні договірні об’єднання); 4) Об’єднання кооперативів шляхом використання „Нормального статуту споживчих товариств” 1897 р. Аналіз кожної із зазначених форм дає підстави стверджувати, що жодна з них не давала змоги утвореним союзам належним чином виконувати свої функції. Це в першу чергу пояснюється тим, що вимоги, які висувало чинне законодавство щодо змісту установчих документів подібних об’єднань, досить часто суперечили принципам та завданням власне кооперативних союзів.
Четвертий розділ „Державна політика в галузі кооперативного будівництва та законодавства” складається з чотирьох підрозділів і присвячений аналізові взаємовідносин між кооперативними організаціями та центральними і місцевими органами влади, а також напрямкам політики царського уряду в галузі кооперативного законодавства на початку ХХ ст. 
У підрозділі 4.1. „Адміністративно-правові умови розвитку споживчої кооперації на землях Наддніпрянської України на початку ХХ ст.” розкривається державна політика стосовно українських споживчих товариств та їх союзів. Зроблено висновок, що вона мала яскраво виражений поліційний характер. Влада прагнула до встановлення жорсткого контролю над товариствами, втручаючись у їх повсякденну діяльність та стояла на заваді виконанню споживчими товариствами та їх союзами тих завдань, що виходили за межі економічної допомоги своїм членам. Обґрунтовується теза, що причиною подібного ставлення став притаманний царському урядові погляд на кооперативи як організації не лише економічного, а й політичного характеру, які створювали потенційну загрозу для існування правлячого режиму. Такий погляд сформувався під впливом загальновідомої прихильності кооператорів до соціалістичної ідеології та численних повідомлень про наміри опозиційних партій скористатися фінансовими та людськими ресурсами кооперації для боротьби з царатом. Крім того, на українських землях додатковим чинником, що зумовив негативне ставлення царських урядовців до місцевих кооперативних осередків і спричинив їхнє переслідування, ставала культурно-просвітницька діяльність споживчих товариств, спрямована на захист та підтримку національної культури і мови.    
Підрозділ 4.2. „Царський уряд і проблема модернізації  нормативно-правової бази діяльності споживчої кооперації на початку ХХ ст.” присвячено розглядові малодослідженого на сьогоднішній день питання – законопроектним роботам царського уряду у напрямку модернізації законодавства про споживчі товариства. Обґрунтовується нагальна необхідність проведення таких робіт у зв’язку з чисельними недоліками, які були притаманні чинному на той час „Нормальному статуту” 1897 р. Встановлено, що найбільше нарікань з боку кооператорів викликали: дозвільний порядок утворення товариств; детальна регламентація внутрішнього життя кооперативу; надання органам влади широких повноважень у сфері контролю та нагляду над товариствами; відсутність закріпленого права товариств на утворення союзних організацій. Аналізуються тексти розробленого Міністерством внутрішніх справ у 1911 р. „Нормального статуту споживчих товариств” та проекту зразкового статуту, підготовленого Міністерством торгівлі та промисловості у 1915 р. Зроблено висновок, що незважаючи на окремі поступки у другорядних питаннях, головні вимоги кооператорів щодо скасування дозвільного порядку, розширення самодіяльності кооперативів та обмеження права державних органів на втручання у діяльність кооперативних установ задоволені не були. Більше того, обидва проекти передбачали запровадження додаткових механізмів впливу на споживчі товариства з боку органів влади, тим самим ще більше обмежуючи їхню свободу. Обґрунтовується думка, що подібний підхід цілковито відповідав загальному характерові тогочасної урядової політики в галузі кооперативного будівництва.        
У підрозділі 4.3. „Розробка та обговорення проекту загальнокооперативного закону” простежується процес розробки проекту закону про кооперативні товариства у Російській імперії наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. Зазначається, що вперше питання про необхідність створення окремого закону, який визначав би основні засади діяльності кооперативних організацій, було поставлено ще у 1870 р. у ході роботи Другого з’їзду сільських господарів у Москві. Небажання царського уряду піти назустріч кооператорам у цьому питанні змушувало останніх взяти справу розробки кооперативного закону у свої руки. У ході роботи декількох Всеросійських кооперативних з’їздів: у Нижньому Новгороді (1896), Москві (1908), Санкт-Петербурзі (1912) та Києві (1913), було зібрано та опрацьовано значну кількість матеріалів, присвячених практиці кооперативного будівництва в країні та досвіду зарубіжних країн у справі регулювання кооперативних відносин, і на їх основі вироблено „Положення про кооперативні товариства та їх союзи”. Аналіз тексту законопроекту свідчить, що в ньому було закріплено основоположні для кооперації принципи: добровільність і відкритість членства в кооперативних організаціях, демократичний характер управління, рівність прав членів-пайовиків, самостійність і незалежність кооперативних організацій. Характерною рисою законопроекту стала відсутність жорсткої і детальної регламентації діяльності кооперативних товариств, яка була притаманна чинним на той час в Російській імперії законам. Означений законопроект був у цілому підтриманий та схвалений Державною Думою. Проте, зважаючи на невідповідність його змісту загальній політиці держави у сфері кооперативного будівництва, Державна Рада, за наказом царського уряду, внесла до тексту законопроекту ряд істотних змін, внаслідок чого він втратив свій первинний зміст і будь-яку цінність для кооператорів.  
Підрозділ 4.4. „Суттєво-змістова характеристика кооперативних законів, прийнятих Тимчасовим урядом” містить правову характеристику текстів низки кооперативних законів, які були прийняті одразу після повалення самодержавства. Визначаються чотири основні нормативно-правові акти, які становили основу нового кооперативного законодавства: 1) „Постанова про кооперативні товариства та їх союзи” від 20.03.1917 р.; 2) „Положення про кооперативні товариства та їх союзи” від 20.03.1917 р.; 3) „Постанова про реєстрацію товариств, спілок та союзів” від 21.06.1917 р.; 4) „Постанова про з’їзди представників кооперативних установ” від 01.08.1917 р. Здійснений аналіз вищезазначених документів дозволяє зробити висновок про їх органічний зв’язок з кооперативними законопроектами, які були підготовлені у попередній період. Так, в основу „Положення про кооперативні товариства та їх союзи” від 20.03.1917 р. майже без змін було покладено текст прийнятого Державною Думою законопроекту. Нові закони скасовували державну опіку над кооперативними товариствами, встановлювали явочний порядок відкриття товариств, розширювали права як членів кооперативних організацій, так і власне самих товариств, створювали правову базу для функціонування кооперативних з’їздів та союзних об’єднань товариств. Членам кооперативних товариств була забезпечена широка свобода самовизначення – від обрання форми організації кооперативу до визначення шляхів і методів господарської діяльності. Важливого значення набуло також і вперше за весь час існування кооперації у Російській імперії юридичне закріплення поняття кооперативного товариства. У підсумку робиться висновок, що хоча прийняті закони і не були позбавлені окремих недоліків, в цілому їх внутрішній зміст відповідав потребам кооперативної громадськості і створював необхідну правову базу для подальшого розвитку кооперативних товариств, зокрема споживчих.
ВИСНОВКИ
У Висновках, які подаються за результатами дослідження після кожного розділу і наприкінці роботи, сформульовано основні теоретичні положення і викладено пропозиції щодо вдосконалення чинного законодавства про споживчу кооперацію. 
В результаті здійсненого дослідження можна зробити такі висновки.
1. Споживча кооперація, що виникла на європейському континенті, перетворилася на дієвий механізм забезпечення матеріальних та духовних потреб соціально незахищених прошарків суспільства внаслідок таких факторів: а) висока ефективність організаційно-господарських принципів функціонування товариств, розроблених рочделівськими піонерами, які були запозичені більшістю європейських кооператорів; б) наявність відповідної правової бази діяльності споживчих товариств, яка забезпечувала їм можливість вільного та швидкого розвитку; 
2. У другій половині ХІХ ст. формуються передумови для появи споживчої кооперації на землях Наддніпрянської України. Такими, зокрема, стають: розвиток товарно-грошових відносин і втягнення в них місцевого населення, неможливість задоволення споживчих потреб через заклади приватної торгівлі у зв’язку з продажем там товарів низької якості за необґрунтовано високими цінами, становлення буржуазного цивільного права тощо;
3. Характерною рисою дореволюційного періоду розвитку споживчої кооперації стала відсутність належної правової бази її діяльності. До середини 90-х рр. ХІХ ст. діяльність кооперативів регулювалася законами про благодійні організації, а з 1897 р.  – ”Нормальним статутом споживчих товариств”. Останній, внаслідок притаманної йому жорсткої регламентації внутрішнього життя кооперативу та наявності значного числа положень, що суперечили інтересам кооперативних організацій, не був спроможним стати ефективним регулятором кооперативних відносин.
Незадовільним було становище й у сфері правового забезпечення діяльності українських споживчих кооперативних союзів. Відсутність у законодавстві Російської імперії норм, які визначали би правовий статус подібних організацій, змушувала українських кооператорів вдаватися при відкритті союзів до використання малопристосованих до потреб кооперації, проте визнаних законом, юридичних форм;
4. Державна політика по відношенню до кооперативів Наддніпрянської України протягом усього дореволюційного періоду мала відвертий поліційний характер. Основним її завданням було встановлення повного контролю за особовим складом та діяльністю товариства. Характерним явищем цієї політики стали втручання у роботу товариств, репресивні заходи щодо „неблагонадійних” кооперативних організацій та їх членів, створення перешкод на шляху заснування кооперативів чи об’єднання їх у союзи; 
5. На початку ХХ ст. для кооперативної громадськості нагальною стає потреба в модернізації нормативно-правової бази діяльності споживчої кооперації. Постало питання про відмову держави від надмірної регламентації та адміністративного контролю за товариствами, забезпечення їм широкої свободи самовизначення. Проте, урядові законопроекти не йшли далі часткового розширення прав товариств у сфері їх господарської діяльності, ігноруючи більш важливі вимоги кооператорів; 
6. Неможливість у рамках чинного законодавства захистити права власних організацій та непоступливість царського уряду з питання створення законодавства, відповідного до вимог кооперативного життя, змусило представників кооперативних організацій взяти на себе справу розробки кооперативного закону, в основу якого лягли положення, що передбачали розширення прав та свобод кооперативних товариств і зменшували можливість втручання з боку органів влади у їхню діяльність;
7. Неприйняття урядовими колами Російської імперії виробленого кооператорами законопроекту обумовило затримку у процесі кодифікації кооперативного законодавства, який було завершено лише в процесі революційних подій 1917 р. Схвалені Тимчасовим урядом кооперативні закони увібрали в себе основні положення, що були розроблені на кооперативних форумах у попередній період, і створили необхідне правове підґрунтя для широкого розгортання споживчо-кооперативного руху.  
З урахуванням вищезазначеного, для удосконалення і підвищення ефективності діяльності українських споживчих товариств та їх союзів рекомендується:
1.	Внести ряд змін та доповнень до чинного кооперативного законодавства, які усунуть недоліки та прогалини, притаманні Закону України „Про кооперацію”, Закону України „Про споживчу кооперацію”. Зокрема, слід вважати за доцільне:   
а)	відредагувати ст. 7 Закону України  ”Про кооперацію”, збільшивши мінімальне число засновників споживчого товариства з 3 до 7 – 10;   
б)	внести до закону положення, які закріплюватимуть розподіл основної частини отриманих товариством прибутків серед своїх членів пропорційно вартості закупок, зроблених кожним із них у товаристві (премії на забраний товар); 
в)	залучати до участі у розподілі прибутків, отриманих споживчим товариством не лише його членів, а й сторонніх покупців. Належну їм частку не видавати на руки, а зараховувати у вигляді пайових внесків;
г)	змінити ст. 26 Закону України „Про кооперацію”, зменшивши максимальний розмір виплат на паї з 20 % до 8 – 10%;
д)	виключити зі ст. 29 Закону України „Про кооперацію” положення про заборону розподілу неподільного фонду поміж його членами у разі ліквідації товариства.
2.	Забезпечити державну підтримку споживчим кооперативам та їх союзам:
а)	розробити та затвердити програму розвитку споживчої кооперації, визначивши план конкретних завдань та заходів;
б)	забезпечити режим найбільшого сприяння кооперативним організаціям шляхом їх державного кредитування, зменшення розміру податків, спрощення та прискорення процедури реєстрації тощо;   
в)	посилити пропаганду кооперативної ідеології в засобах масової інформації в пресі, на радіо, на телебаченні, а також у загальноосвітніх закладах.
3.	Розширити міжнародну співпрацю української споживчої кооперації.  
Список опублікованих автором праць 
за темою дисертації
1.	Волошкевич Г. А. Організаційно-правові форми об’єднань споживчих товариств Наддніпрянської України на початку ХХ ст. // Держава і право: Зб. наук. праць. Юридичні і політичні науки. – Спецвип. – К.: Ін-т держави і права                 ім. В.М. Корецького НАН України, 2005. – Т.1. – С. 44-49.  
2.	Волошкевич Г. А. Адміністративно-правові умови розвитку українських споживчо-кооперативних союзів наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. // Вісник Харківського національного університету внутрішніх справ. – 2006. – № 33. –                С. 117-124.
3.	Волошкевич Г. А. Царський уряд та проблема модернізації норматив-                    но-правової бази діяльності споживчої кооперації (початок ХХ ст.). // Держава і право: Зб. наук. праць. Юридичні і політичні науки. – К.: Ін-т держави і права              ім. В.М. Корецького НАН України, 2006. – Вип. 33. – С. 120-126.
4.	Волошкевич Г. А. Становлення та основні риси європейського кооперативного законодавства (ХІХ ст.) // Юридичний вісник. – 2007. – № 1. – С. 62-67.
5.	Волошкевич Г. А. Зародження споживчої кооперації в Наддніпрянській Україні та правове  регулювання її діяльності в 60 – 90-х рр. ХІХ ст. // Вісник Запорізького державного університету. Юридичні науки. – 2004. – № 1. – С. 41-47.
6.	Волошкевич Г. А. Особливості організації та адміністративно-правові умови розвитку англійських споживчих товариств в ХІХ ст. // Вісник Запорізького національного університету. Юридичні науки. – 2005. – № 1. – С. 41-47.
7.	Волошкевич Г. А. Політико-правова регламентація діяльності споживчих товариств Наддніпрянської України на початку ХХ ст. // Правове життя сучасної України: Тези доп. 9-ї звітної наук. конфер. професор.-виклад. і аспір. складу Одеської національної юридичної академії. –  Одеса: Фенікс, 2006. – С. 49-52.
АНОТАЦІЯ
Волошкевич Г.А. Розвиток споживчої кооперації на землях Наддніпрянської України у другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. (істори- ко-правове дослідження). – Рукопис.
Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук зі спеціальності 12.00.01 – теорія та історія держави і права; історія політичних та правових учень. – Одеська національна юридична академія, Одеса, 2007.
У дисертації розглядаються організаційно-правові основи функціонування споживчих товариств та їх союзів на землях Наддніпрянської України у другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. Розглянуто політику царського уряду в галузі кооперативного будівництва та законодавства протягом другої половини ХІХ ст.        – 1917 р., правове забезпечення діяльності споживчих товариств та їх союзів у дореволюційний період, правові аспекти взаємовідносин представників органів влади та кооперативних організацій, становлення основних кооперативно-правових інститутів в європейському та вітчизняному праві.
Наукове та практичне значення роботи полягає в узагальненні історичного досвіду правового забезпечення функціонування споживчих товариств та їх союзів.
Ключові слова: кооперативний рух, кооперативні організації, кооператив, кооперація, споживче товариство, кооперативний союз, статут, кооперативне законодавство.
АННОТАЦИЯ
Волошкевич Г.А. Развитие потребительской кооперации на землях Надднепрянской Украины во второй половине ХІХ – в начале ХХ ст. (истори-         ко-правовое исследование). – Рукопись. 
Диссертация на соискание ученой степени кандидата юридических наук по специальности 12.00.01 – теория и история государства и права, история политических и правовых учений. – Одесская национальная юридическая академия, Одесса, 2007.
Диссертация посвящена организационно-правовым основам функционирования потребительских кооперативов и их союзов на землях Надднепрянской Украины во второй половине ХІХ – в начале ХХ ст. Осуществлено подробное исследование  нормативно-правовой базы деятельности потребительских кооперативов, государственная политика в сфере кооперативного движения и законодательства, правовых аспектов служебных взаимоотношений представителей органов власти и кооперативных организаций, становление основных кооператив-но-правовых институтов в европейском и отечественном праве.
В исследовании показано, что причинами возникновения и развития кооперативного движения в европейских странах и на землях Надднепрянской Украины стали изменения в социально-экономических условиях жизни местного населения. Рост цен на основные группы промышленных и продовольственных товаров, который имел место параллельно с сокращением заработной платы, обусловил объединение населения в кооперативные организации с целью защиты своих материальных интересов.
Обосновано, что необходимым условием для стабильного развития потребительских обществ в исследуемый период стали соблюдение кооператорами базовых кооперативных принципов, выработанных рочдельскими пионерами, и наличие кооперативного законодательства, содержание которого отвечало бы потребностям развивающейся потребительской кооперации. Анализ норматив-         но-правовой базы деятельности потребительских товариществ Надднепрянской Украины во второй половине ХІХ – в начале ХХ ст. выявляет ее несоответствие  практике кооперативного движения. С момента появления первых потребительских обществ, начиная с 60-х гг. ХІХ ст. и до середины 90-х ХІХ ст., к ним применялись нормы законов, регулировавших деятельность благотворительных организаций, которые, по своей внутренней структуре и целям деятельности существенно отличались от потребительских кооперативов. С принятием в 1897 г. „Нормального устава потребительных обществ” состояние правового обеспечения деятельности кооперативов существенно не улучшилось, поскольку значительное число положений, закрепленных в этом документе, противоречили как рочдельским принципам, так и интересам кооперативных организаций. Существенным препятствием в развитии кооперативного движения и появлении эффективного законодательства стала государственная политика, направленная на установление полного контроля за кооперативными организациями.
В диссертации проанализированы процесс разработки и содержание проектов различных законов о кооперации и образцовых статутов потребительных обществ, выработанных в начале ХХ ст. государственными органами и представителями кооперации с целью модернизации нормативно-правовой базы деятельности потребительских обществ и их союзов. Полученные результаты дали возможность внести конкретные предложения по реформированию современного отечественного кооперативного законодательства и выработке основных направлений государственной политики в сфере кооперативного строительства.        
Ключевые слова: кооперативное движение, кооперативные организации, кооператив, кооперация, потребительское общество, кооперативный союз, устав, кооперативное законодательство.

SUMMARY
Voloshkevych  G. A. The development of consumer’s cooperation in Nadnepryanska part of Ukraine in the second half of 19th – the beginning of 20th centuries (historical-legal study). – Manuscript.
The thesis for a Candidate’s of Law Degree in the specialty 12.00.01 – theory and history of state and law; history of political and legal studies. – Odessa National Academy of Law. – Odessa, 2007.
The thesis investigates organizational-legal background of consumer’s societies and their unions in Nadnepryanska part of Ukraine in the second half of 19th – the beginning of 20th centuries. It considers the policy of tsarist government in the field of cooperative building and legislation during the second half of the 19th century up to 1917, legal support of the functioning of consumer’s societies and their unions in pre-revolutionary period, legal aspects of interrelationships between authority representatives and cooperative organizations, the formation of basic cooperative-legal institutions in European and home law. 
The theoretical and practical value of the paper is the generalization of historical experience of legal support of functioning of consumer’s societies and their unions.
 Key words: cooperative movement, cooperative organizations, cooperative, cooperation, consumer’s society, cooperative union, regulations, cooperative legislation