МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ

МІЖНАРОДНИЙ ГУМАНІТАРНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

Кваліфікаційна наукова праця
 на правах рукопису

Євген Євгенович БОРИСОВ 
УДК 341.184

ВІДСТУП ДЕРЖАВ ВІД МІЖНАРОДНИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ У СФЕРІ ПРАВ ЛЮДИНИ: ТЕОРІЯ ТА ПРАКТИКА 

Спеціальність 12.00.11 – Міжнародне право 

Подається на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук  

Дисертація містить результати власних досліджень. Використання ідей, результатів і текстів інших авторів має посилання на відповідне джерело____________ Є. Є. Борисов 

Науковий керівник: 
Бабін Борис Володимирович,
доктор юридичних наук, професор

Одеса–2020

АНОТАЦІЯ
Борисов Є.Є. Відступ держав від міжнародних зобов’язань у сфері прав людини: теорія та практика. – Кваліфікаційна наукова праця на правах рукопису.
Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук за спеціальністю 12.00.11 – міжнародне право. – Національний університет «Одеська юридична академія» МОН України, Одеса, 2020.
Дисертація присвячена визначенню правового підґрунтя для правомірної та ефективної моделі відступу України від власних міжнародно-правових зобов’язань у сфері прав людини (дерогації) в умовах збройного конфлікту. У роботі досліджено розвиток вчень європейських науковців і філософів про зобов’язання, зокрема втілене у договорах, про відступ від таких зобов’язань або про їх невиконання. Доведено, що як мінімум з ХVІІІ ст. держави передбачали можливість відступу від власних договірних зобов’язань щодо гуманітарних питань (захист населення під час війни, обмін військовополоненими, інтереси купців і рибалок). 
Такий відступ міг носити як взаємний, так й односторонній характер і відображатися в самій угоді про відповідні права. До ХХ ст. єдиного підходу щодо переліку правомірних підстав такого відступу стосовно двосторонніх договорів міжнародне право не сформувало. Починаючи з 1815 р. питання відступу держав від гуманітарних зобов’язань з’являється в колективних міжнародних актах, спрямованих на протидію рабству та работоргівлі. У Генеральному акті Берлінської конференції 1885 р. уперше такий відступ пов’язується із позицією та діяльністю спеціальної міжнародної структури, а у Конвенції про перегляд 1919 р. такий відступ уперше формально пов’язується із потребами підтримання публічної безпеки та порядку. 
Досліджено становлення системи відступу від зобов’язань держав за обов’язками у сфері трудових і соціальних прав, встановлених першими конвенціями Міжнародної організації праці (далі – МОП). Вказано, що умови незастосування норм конвенцій МОП пов’язувалися із специфікою видів виробництв, категорій робітників та особливостей окремих місцевостей, передбачали обов’язкове повідомлення про вчинений відступ і схвалене з цих питань законодавство до Міжнародного бюро праці.
Дисертація висвітлює зв’язок механізмів відступу від зобов’язань із нормами права міжнародних договорів, закріплених насамперед у Статуті ООН 1945 р. та Віденській конвенції про право міжнародних договорів 1969 р. Важливим вбачається питання кореляції процедур відступу від зобов’язань країн, що приєдналися до угод у сфері прав людини, але не визнають обов’язковості норм Віденської конвенції. Відзначено проблеми порівняння юридичної сили універсальних угод щодо договорів та щодо прав людини, а також застосування Віденської конвенції 1969 р. до угод у сфері прав людини, які набули чинності раніше цієї конвенції. 
Доведено, що застосування Україною Віденської конвенції 1969 р. у процедурах відступу від зобов’язань за угодами у сфері прав людини серед іншого дещо ускладнюється недосконалим перекладом цієї конвенції на державну мову, здійсненим ще в радянський період. Підкреслено важливість вірного застосування універсальних джерел міжнародного права договорів у нормотворчій, організаційній та судовій практиці щодо відступу України від власних зобов’язань у сфері прав людини.
У роботі охарактеризовано відповідну практику Міжнародного суду (далі – МС) ООН, яка склалася у ХХ ст. та на початку ХХІ ст. щодо застосування норм права договорів, гуманітарного права та права прав людини. Висвітлено ставлення МС ООН до норм Віденської конвенції 1969 р. як до усталеного міжнародного звичаю навіть для країн, які до неї не приєдналися. Доведено увагу МС ООН до фактичних обставин відмов держав від власних договірних зобов’язань, зокрема за умови потреби дотримання вимог національної безпеки та здійснення самооборони. 
Відзначено, що згідно з позицією МС ООН, діяння держави з відступу від договірних зобов’язань (зокрема у сфері обмеження прав людини або механізмів їх захисту) може бути правомірним, якщо воно є єдиним способом, яким держава може захистити свої життєво важливі інтереси від серйозної та неминучої загрози. Також вказано на визначення МС ООН, що в умовах збройного конфлікту держави в якості ключового обов’язку мають забезпечити дотримання відповідних міжнародних норм в області прав людини і міжнародного гуманітарного права в їх взаємозв’язку.
Дисертація характеризує ключові глобальні та регіональні механізми відступу держав від зобов’язань у сфері прав людини, визначає систему відступу держав від зобов’язань за Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (далі – МПГПП) з урахуванням Факультативних протоколів до нього, в рамках діяльності Комітету з прав людини (далі – КПЛ) ООН. Проаналізовано позицію КПЛ ООН щодо дотримання окремими державами процедур відступу (дерогації), викладену в Переліках питань до національних первинних і періодичних звітів країн, які заявляли про надзвичайне становище. 
У дисертації доведено, що в інших (ніж МПГПП) універсальних договорах з прав людини існує декілька підходів дерогації (відступу) держав від зобов’язань. Це, по-перше, спеціальна повна заборона дерогації у Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання 1984 р. 
По-друге, це не встановлення механізмів дерогації у Конвенції ООН про політичні права жінок 1953 р., у Міжнародній конвенції ООН про ліквідацію всіх форм расової дискримінації 1965 р. та в Конвенції ООН про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок 1979 р. Таким чином, застосування вказаних міжнародних угод здійснюватиметься без формалізації механізмів дерогації (відступу) щодо відповідних зобов’язань.
По-третє, це вкрай широкі й гнучкі формулювання стосовно можливості держав відступати від обов’язків за Міжнародним пактом про економічні, соціальні та культурні права 1966 р., за Конвенцією ООН про права дитини 1989 р., Конвенцією ООН про права осіб з інвалідністю 2006 р., зокрема – на підставах «нестачі ресурсів» або «несприятливої позиції міжнародного співтовариства» для відповідної держави. Доведено, що на універсальному рівні в найближчій перспективі питання дерогації (відступу) будуть мати практичне значення лише для МПГПП та реалізовуватися насамперед у діяльності КПЛ ООН.
У роботі здійснено дослідження відступу від зобов’язань згідно Американської конвенції з прав людини (далі – АКПЛ) та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – ЄКПЛ), в рамках відповідної практики Міжамериканського та Європейського судів з прав людини (далі – ЄСПЛ), Європейської комісії з прав людини (далі – Комісія). Відзначено загальні та відмінні риси правових механізмів дерогації, запроваджених у ст. 4 МПГПП та у ст. 27 АКПЛ, вказано, що підстави дерогації за АКПЛ є ширшими, ніж за МПГПП, та пов’язаними із потребами захисту держави, а не нації, хоча обидва документи у якості ключової підстави дерогації використовують категорію гостроти становища.
Доведено, що застосування механізмів відступу (дерогації) держав від власних зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ є доволі поширеним, адже за півстоліття існування ЄКПЛ ними скористувалося десять країн Ради Європи, деякі з них робили це багаторазово (Великобританія, Туреччина та ін.). У міждержавних справах Комісія та ЄСПЛ аналізували питання дотримання змісту та процедури застосування норм цієї статті ЄКПЛ. У цих справах було опрацьовано підхід, за яким держава в цілому має широкий вибір дій для застосування дерогації, ретельно аналізувався зміст явища надзвичайного стану як національної форми обґрунтування відступу від зобов’язань. 
Аналіз рішень Комісії та ЄСПЛ за індивідуальними заявами свідчить, що порушення державою зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ можливо лише за умови, якщо у цій країні було здійснено відступ від зобов’язань, та під час такого відступу з провини держави відбулося порушення конвенційних прав заявника. Зокрема порушення констатувалися ЄСПЛ через відносно тривалі позасудові арешти заявників, що могло супроводжуватися або супроводжувалося обмеженням їх інших конвенційних прав, в умовах придушення внутрішнього конфлікту. Відсутність процедури відступу за ЄКПЛ навіть за оголошення надзвичайного стану в умовах, коли права заявника були порушені, може привести до констатації ЄСПЛ порушень інших норм ЄКПЛ, але не її ст. 15.
У дисертації ретельно визначено вітчизняну практику дерогації, зокрема в умовах міждержавного конфлікту, досліджено запровадження Україною відступу від зобов’язань (дерогації) за МПГПП та ЄКПЛ в умовах російської агресії проти України, тимчасової окупації Автономної Республіки Крим (далі – АРК) та м. Севастополя, наступної ескалації конфлікту на Сході України. Ця дерогація поширилася на території Донецької та Луганської областей, що перебувають під повним або частковим контролем влади України. Доведено, що відступ від зобов’язань щодо тимчасово окупованих територій не здійснювався, замість чого у 2014–2015 рр. Україною констатувалася відсутність можливості здійснювати відповідні договірні зобов’язання у сфері прав людини на окупованих територіях. 
У дисертації доведено, що процедура відступу Україною від зобов’язань (дерогації) за МПГПП та ЄКПЛ була реалізованою через затвердження відповідної Заяви парламентською постановою та наступне повідомлення про цю Заяву і про схвалені спеціальні закони з питань обмеження прав людини у відповідних районах шляхом подання структурами МЗС України Вербальних нот з Деклараціями та додатками до них Генеральним секретарям Ради Європи та ООН, а також через подання відповідної інформації до ЄСПЛ. Доведено, що вжиті Україною заходи поставили питання щодо чітких часових, предметних і територіальних форм і меж дерогації, але в цілому є такими, що відповідають передбаченим ЄКПЛ і МПГПП процедурам.
У дослідженні спеціально відзначено, що відповідальність держави за порушення прав людини на території, яку вона не контролює, та суб’єктами, яких вона не контролює, в цілому є вкрай обмеженою. В умовах, коли держава-жертва не може гарантувати дотримання прав, які не підлягають дерогації, на окупованій території, її відступ від інших зобов’язань на такій території не має практичного сенсу та формального значення.
У роботі досліджено основні недоліки процедур дерогації України за МПГПП та ЄКПЛ. Відзначено питання недостатньої ретельності при формуванні переліків тимчасово окупованих, частково та повністю контрольованих територій Донецької та Луганської областей, особливо у 2015–2016 роках. До недоліків процедур дерогації України за МПГПП та ЄКПЛ у роботі віднесено повідомлення про схвалені закони України з питань обмеження прав людини не в повному обсязі, з умовчанням про закони, які припинили дію, та про внесення змін до цих законів. Також вбачається недоліком не надання конвенційним органам інформації про практику застосування цих законів у зоні АТО.
Охарактеризовано національну нормативну базу, що стала підґрунтям та водночас засобом реалізації механізмів відступу від зобов’язань (дерогації), насамперед схвалені 12 серпня 2014 р. закони України № 1630-VII – щодо тимчасового затримання без санкції слідчого судді, № 1631-VII – стосовно спеціальної процедури у Кримінальному процесуальному кодексі України, та № 1632-VII – щодо зміни підслідності та підсудності, а також закон України від 3 лютого 2015 р. № 141-VIII «Про військово-цивільні адміністрації». В Україні сформовано спеціальну законодавчу базу, в рамках якої можуть здійснюватися додаткові обмеження прав людини згідно умов дерогації, накопичується система відповідних правозастосовних актів. 
Ключові слова: дерогація, міждержавний конфлікт, міжнародні договори, міжнародні зобов’язання, надзвичайний стан, права людини.

	ANNOTATION
Borysov Ye.Ye. States’ Derogation from International Human Rights Obligations: Theory and Practice. – Qualification scientific work published as a manuscript. 
Thesis for obtaining a Candidate Degree in Law Sciences in Specialty 12.00.11 – International Law. – National University «Odessa Legal Academy» of MES of Ukraine, Odesa, 2020.
Thesis is devoted to the determination the legal ground for the legitimate and effective model of derogation by Ukraine its international legal obligations in human rights area in conditions of the ongoing armed conflict. The work reflects the development of the European scientific and philosophic doctrine on the nature of states’ obligations, including the treaty ones, of the derogation from such obligations and of its non-execution. There is proved that as minimum since the ХVІІІ century states foresaw the possibility of the derogation from their treaty obligations for humanitarian issues, such as defence the non-combatants, exchanging the prisoners of war, fishermen’s and merchants’ interests. 
Such derogation might be bilateral or unilateral and be reflected in the certain agreement on the related rights. Before ХХ century there was no elaborated common approach on the list of the legitimate grounds of derogation from the bilateral agreements in the international law. Since 1815 the aspects of the states’ derogation from its humanitarian obligations appeared in the collective international acts, devoted to the counteraction the slavery and slave trade. In the General Act of the Berlin Conference, 1885 such derogation was first time connected with the position and activities of the certain international structure, and norms of the Convention on Revision, 1919 first time connected such derogation with the duties of keeping the public safety and public order. 
There is researched the formation the system of the derogation by the states from their obligation in area of labour and social rights, established by the first conventions of the International Labour Organization (ILO). There is pointed that conditions of non-realisation the norms of those ILO conventions were connected with the specification the industries, categories of workers, specifications of some regions and that such conditions foresaw the obligatory informing the International Labour Affairs Bureau on such derogations and on the relevant adopted legislation.
Thesis highlights the correlation the mechanisms of the derogation from obligations with the provisions if the law of the international treaties, reflected basically in the UN Chapter, 1945 and in Vienna Convention on the Law of Treaties, 1969. The correlation of the derogation from obligations procedures by states, that ratified the international human rights agreements, but did not recognise the obligatory character of the Vienna Convention, pointed as the important issue. The problems of the comparative legal power of the universal agreements on international treaties and on human rights, also as of the implementation the Vienna Convention, 1969 for the human rights agreements, being in force before this Convention, are pointed in the thesis.
There is proved that execution by Ukraine the Vienna Convention, 1969 for the procedures of the derogation from human rights agreements’ obligations is complicated by not too adequate translation of this Convention to Ukrainian, done in the Soviet period. The importance of the correct execution the universal sources of the international law on treaties in the legislative, organisational and judicial practice of Ukraine’s derogation from own obligations in human rights area is highlighted.
Thesis characterises the relevant practice of the International Court of Justice (ICJ) that was formed in the XX and beginning of the XXI centuries regarding the implementation the law of treaties, humanitarian law and human rights law. The ICJ relation to the provisions of the Vienna Convention, 1969 as to the established custom even for countries that did not ratify it, is proved at. The attention of the ICJ to the factual circumstances of the states’ derogation from its own treaty obligations is pointed, including the situations of the duties in areas of the national security demands and self-defence actions.
There is determined that, in compliance with the ICJ position, the state’s act regarding the derogation from its treaty obligations, including the human rights’ or their defending mechanisms’ limitation area, may be legitimate if it is the only way for state to defend own vital interests from the serious and inevitable threat. Also there is pointed on the determining by ICJ the key states’ duty on providing the execution the relevant international legal norms in human rights and humanitarian areas in their correlation in conditions of the armed conflict.
Thesis characterises the key global and regional mechanisms of the derogation from states’ obligations in human rights area, determines the system of derogation from obligations, established by the International Covenant on Civil and Political Rights (ICCPR) and by the Optional Protocols to it, in the framework of the UN Human Rights Committee (HRC) activities. The position of the UN HRC, regarding the execution by certain states the procedures of the derogation, in the Committee’s Lists of issues to the national Primary and Periodic Reports of such states, that declared before on the state of emergency, was analysed. 
Thesis proves that other than ICCPR universal human rights treaties propose some approaches for the derogation from states’ obligations. First approach, established in the UN Convention against Torture and Other Cruel, Inhuman or Degrading Treatment or Punishment, 1984, foresees the special total ban of any derogation. Second approach is avoiding mentioning the derogation; it was done in the UN Convention on the Political Rights of Women, 1953; in UN International Convention on the Elimination of All Forms of Racial Discrimination, 1965; in Convention on the Elimination of All Forms of Discrimination Against Women, 1979. So the execution of these international agreements is going without any formalisation the mechanisms of the derogation from the relevant obligations. 
The third approach is connected with the too broad and flexible normative formulas on possibility of derogating by states from their treaty obligations, included in the UN International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights, 1966; UN Convention on the Rights of the Child, 1989; UN Convention on the Rights of Persons with Disabilities, 2006. Such formulas include the situation of lack the sources and even the unfavourable position of the international community for certain state. Thesis proves that the legal issues of the derogation on the universal level in the near future will have the practical importance only for the ICCPR norms and will be mainly realised in the UN HRC activities.
The thesis contains the research of the derogation from states’ obligations regarding the American Convention on Human Rights, 1969 (ACHR) and the Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, 1950 (CPHRFF), in the framework of the relevant practice of the Inter-American Court of Human Rights and the European Court of Human Rights (ECHR), the European Commission of Human Rights (Commission). The common and special features of the derogation normative mechanisms, established by article 4 of the ICCPR and by article 27 of the ACHR, are pointed. There is proved that the grounds for derogation in the ACHR are broader than in the ICCPR and are connected with duties of defence the state but not the nation. Also there is highlighted that both treaties use the category of urgency as the key ground for the derogation.
Thesis proves that the mechanisms of the derogation from states’ obligations regarding article 15 of the CPHRFF are quite widespread, as for the half-century of the force of the CPHRFF they were used by ten states of the Council of Europe, and some of those states, such as Great Britain and Turkey, did it repeatedly. As the Commission so the ECHR analysed the issues of compliance with the form, sense and procedure of realisation for this article of CPHRFF in the intergovernmental cases. Those cases allowed forming the approach that allows for the state to have a wide set of actions for derogation, with a deep analysis the phenomena of the state of emergency as the national form of legal ground for the derogation from obligations. 
Analysis of decision of the Commission and ECHR for the individual applications shows, that the violations by state the obligations, established by article 15 of the CPHRFF, is possible only if this country done the derogation officially and during such derogation state violated with own guilty the conventional rights of applicant. Inter alia the violation of article 15 was established by the ECHR when the applicants were arrested without judicial order for a long term that caused or might cause the limitation of their conventional rights in condition of suppression the internal conflict in state. Absence of officially committed derogation procedure for CPHRFF, even is state proclaimed the state of emergency and violated during such regime the rights of applicant, may cause the decision of the ECHR on violation by state some other norms of the CPHRFF, but not its article 15.
Thesis revised carefully the Ukrainian experience of derogation, including ongoing situation of the interstate conflict and reflects the derogation, done by Ukraine from obligations за ICCPR та CPHRFF in framework of the Russian aggression against Ukraine, of the temporal occupation of the Autonomous Republic of Crimea (ARC) and City of Sevastopol, further conflict escalation on the East of Ukraine. Such derogation covered the territories of the Donetsk and Luhansk regions being under full or partial control of Ukrainian Government. There is proved that there was no derogation by Ukraine from its obligations over the temporally occupied territories, instead of it during 2014-2015 Ukraine pointed on absence of possibility to fulfil the human rights treaties` obligations in those occupied territories. 
Thesis proves that procedures of the Ukraine`s derogation from own obligations regarding the ICCPR та CPHRFF were realised by adoption the relevant Statement by the parliamentary prescript, and by the further notifying about such Statement and about relevant adopted laws on limitation the human rights in certain regions, via transferring the verbal notes by the structures of Ukrainian Ministry of Foreign Affairs to the Secretaries General of the UN and of the Council of Europe, also as via transferring the relevant information to the ECHR. There is proved that those actions, done by Ukraine, pointed on the aspects of the clear temporal, subject and territorial forms and limits of derogation, but in common are in full compliance with the provisions of the CPHRFF and ICCPR.
There is grounded that responsibility of states for the human rights violations at the non-controlled territories or by the non-controlled subjects is commonly extremely limited. In conditions when the victim state can’t guarantee the execution of rights banned for the derogation, the derogation from other rights at such territory has no practical sense and formal significance. 
Thesis reflects the key imperfections of the procedures of the Ukraine’s derogation from the ICCPR and CPHRFF demands. There is pointed on the aspects of diligence during formation the lists of temporally occupied, full or partially controlled territories of the Donetsk and Luhansk Regions, especially during 2015–2016. Thesis points on information the international bodies on adopted laws of Ukraine not in full volume, with no notices regarding the changing the laws and the laws adopted for derogation but cancelled later, before informing the UN and Council of Europe. Also the absence of informing the conventional bodies about practice of realisation such laws in the zone of antiterrorist operation is determined as the imperfection. 
National normative base as a ground and as a tool of the realisation the mechanisms of the derogation from obligations is researched, foremost the laws of Ukraine adopted on 12th of September, 2014: № 1630-VII on temporal detention without the sanction of the investigating judge, № 1631-VII on special procedure in the Criminal Procedural Code and № 1632-VII on changes in investigating and judicial competence, also as the law of Ukraine on 3rd February 2015 № 141-VIII «On Military-Civil Administrations». There is proved that Ukraine formed the special legislation basis with framework that allows providing the additional limitations the human rights in compliance with the derogation conditions and that Ukraine accumulates the system of relevant legal enforcing acts.
Keywords: derogation, human rights, interstate conflict, international obligations, international treaties, state of emergency.

СПИСОК ОПУБЛІКОВАНИХ ПРАЦЬ ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ
1. Борисов Є. Є. Ефективна юрисдикція у зоні російсько-українського конфлікту: аспекти дотримання європейських стандартів прав людини. Науковий вісник Міжнародного гуманітарного університету. Серія «Юриспруденція». 2015. № 16. Т. 2. С. 130-132.
2. Борисов Є. Є. Еволюція доктринальних підходів до проблеми відступу від міжнародних правових зобов’язань. Альманах міжнародного права. 2016. № 14. С. 71-81.
3. Борисов Є. Є. Відступ держав від зобов’язань у праві міжнародних договорів. Право і суспільство. 2017. № 5. С. 273-277.
4. Борисов Є. Є. Процеси становлення договірних механізмів відступу держав від гуманітарних зобов’язань (ХVІІІ–ХХ ст.). Актуальні проблеми вітчизняної юриспруденції. 2017. № 6. Т. 3. С. 240-244. 
5. Борисов Є. Є. Відступ держав від зобов’язань за Міжнародним пактом ООН про громадянські та політичні права. Правові системи: Науково-практичний електронний журнал. [Електронний ресурс]. 2018. № 1/2. С. 88-101. URL: http://legalsystems.net.ua/wp-content/uploads/2018/08/ “ПРАВОВІ-СИСТЕМИ”_2018_1_2.pdf
6. Борисов Є. Є. Розвиток міжнародних механізмів відступу держав від власних договірних гуманітарних зобов’язань (ХVІІІ–ХХ ст.). Підприємництво, господарство і право. 2018. № 8. С. 168-172.
7. Борисов Є. Є. Проблема відступу від міжнародних зобов’язань у докласичній міжнародній правовій доктрині. Studii Juridice Universitare. 2016. Anul IX. № 3-4. Р. 160-168.
 8. Борисов Є. Є. Ефективна кримінальна юрисдикція у зоні україно-російського конфлікту. Актуальні проблеми застосування кримінального законодавства : матер. круглого столу (5 листопада 2015 р.) / відп. ред. О. С. Стеблинська. К. : Ін-т крим.-викон. служби ДПСУ, 2015. С. 120-122.
9. Борисов Є. Є. Міжнародно-правові аспекти відповідальності за порушення прав людини на тимчасово окупованій території України. Проблеми відповідальності держави : матер. міжнар. наук.-практ. конфер. (8 квітня 2016 р.). Одеса : Фенікс, 2016. С. 129-132.
10. Борисов Є. Є. Міжнародні стандарти та практика визначення держави, відповідальної за порушення прав людини на тимчасово окупованій території України. Законодавство у сфері воєнної безпеки в Україні: виклики, проблеми, шляхи удосконалення : матер. допов. і тез виступів учасників круглих столів. К. : ІЗ ВРУ, 2016. C. 70-73.
11. Борисов Е. Е. Применение международных договоров по защите прав человека в зоне украино-российского конфликта и на оккупированных РФ территориях Донецкой и Луганской областей Украины. OSCE Human Dimension Implementation Meeting, 2016, Working session 2 [Електронний ресурс]. HDIM.NGO/0034/16/EN. URL : http://www.osce.org/ru/odihr/265636
12. Борисов Є. Є. Становлення правової доктрини щодо відступу держави від міжнародних правових зобов’язань. Міжнародне право: de lege praeterita, instante, futura : матер. VІ міжнар. наук.-практ. конфер. (25 листопада 2015 р.). Одеса : Фенікс, 2016. С. 79-83.
13. Борисов Є. Є. Механізми відступу держав від зобов’язань у праві міжнародних договорів. Концепція розвитку правової держави в Україні : матер. міжнар. наук.-практ. конфер. (13-14 жовтня 2017 р.) К. : ТНУ ім. В. І. Вернадського, 2017. С. 161-164.
14. Борисов Є. Є. До питання виникнення механізмів відступу держав від договірних зобов’язань у сфері прав людини. Реалізація прав людини у діяльності правоохоронних органів : матер. Всеукр. наук.-практ. конфер. (17 травня 2018 р.). Кривий Ріг : ДЮІ МВС України, 2018. С. 90-93.
15. Борисов Є. Є. Дерогація України як відступ від власних договірних зобов’язань у сфері прав людини. Україна і Європейський Союз: шлях до сталого розвитку : зб. наук. ст. за матеріалами ІІ Всеукр. наук.-практ. конфер. з європ. права (15 травня 2019 р.) / редкол. А. П. Гетьман, І. В. Яковюк та ін. Харків : НЮУ ім. Ярослава Мудрого, 2019. С. 33-35.
16. Борисов Є. Є. Відступ України від власних договірних зобов’язань у сфері прав людини. Правова доктрина: міжнародний досвід та практична реалізація в Україні : матер. міжнар. наук.-практ. конфер. (22 травня 2019 р.). Маріуполь : МДУ, 2019. С. 127-129.

ЗМІСТ
Перелік умовних позначень………………………………………17
Вступ…………………………………………………………………………..20
РОЗДІЛ 1. ОНТОЛОГІЯ ВІДСТУПУ ДЕРЖАВ ВІД ЗОБОВ`ЯЗАНЬ ЗА МІЖНАРОДНИМИ УГОДАМИ………………….…………………….27
1.1. Еволюція розуміння правомірності відступу держав від власних міжнародних зобов’язань………………………………………………………27
1.2. Еволюція механізмів відступу держав від власних зобов’язань з питань статусу та прав людини…………………………………………………………49
1.3. Процедури відступу держав від власних зобов’язань у сучасному праві міжнародних договорів………………………………………………………..71
РОЗДІЛ 2. МЕХАНІЗМИ ВІДСТУПУ ДЕРЖАВ ВІД МІЖНАРОДНИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ У СФЕРІ ПРАВ ЛЮДИНИ……………………….………92
2.1. Відступ держав за універсальними угодами у сфері прав людини…….92
2.2. Відступ держав за регіональними угодами у сфері прав людини…….124
РОЗДІЛ 3. ВІДСТУП УКРАЇНИ ВІД ВЛАСНИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ У СФЕРІ ПРАВ ЛЮДИНИ…………………………………………………….156
3.1. Процедура відступу України від власних міжнародних зобов’язань у сфері прав людини в умовах збройного конфлікту………………………….156
3.2. Правові наслідки відступу України від власних зобов’язань у сфері прав людини………………………………………………………………………….178
ВисновкИ…………………………………………………………………...193
Список використаних джерел………………………….……….200
ДОДАТКИ……………………………………………………………………...231

Перелік умовних позначень
АКПЛ – Американська конвенція про права людини (Пакт Сан-Хосе) від 22 листопада 1969 р. 
АРК – Автономна Республіка Крим
АТО – Антитерористична операція 
ВАСУ – Вищий адміністративний суд України
ВРУ – Верховна Рада України
ВЦА – військово-цивільні адміністрації
ГА РЄ – Генеральний секретар Ради Європи 
ДРК – Демократична Республіка Конго 
ЕКОСОР ООН – Економічна та соціальна рада ООН 
ЄКПЛ – Конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 р.
ЄСПЛ – Європейський суд з прав людини 
Зауваження № 29 – Зауваження загального порядку № 29, що стосується відступів від положень Пакту під час надзвичайного стану (стаття 4), затверджене на 1950-му засіданні Комітету 24 липня 2001 р., документ HRI/GEN/1/Rev.5/Add.1
ЗСУ – Збройні Сили України
КМУ – Кабінет Міністрів України 
Комісія – Європейська комісія з прав людини 
КПЛ ООН – Комітет з прав людини ООН
МАСПЛ – Міжамериканський суд з прав людини 
МБП – Міжнародне бюро праці
МВС – Міністерство внутрішніх справ
МЗС – Міністерство закордонних справ
МКС – Міжнародний кримінальний суд
МОП – Міжнародна організація праці
МПГПП – Міжнародний пакт про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 р. 
МС ООН – Міжнародний суд ООН
НАТО – Організація Північноатлантичного договору
ОБСЄ – Організація з безпеки та співробітництва в Європі 
ООН – Організація Об’єднаних Націй
ОРДЛО – окремі райони Донецької та Луганської областей
ПАРЄ – Парламентська асамблея Ради Європи
ППУРЄ – Постійне Представництво України при Раді Європи
РФ – Російська Федерація 
СБУ – Служба безпеки України
США – Сполучені Штати Америки 
УВКПЛ ООН – Управління Верховного комісара ООН з прав людини 

ВСТУП
Обґрунтування вибору теми дослідження. Актуальність теми полягає у тому, що оскільки Україна є державою, повністю інтегрованою у глобальну систему правовідносин, питання дотримання нею міжнародних стандартів у галузі прав людини та інших міжнародно-правових позитивних зобов’язань гуманітарного характеру є реальним і сталим викликом для вітчизняної організаційно-управлінської практики, безпекової та правоохоронної діяльності. Тимчасова окупація державою-агресором Автономної Республіки Крим (далі – АРК), м. Севастополя, окремих районів Донецької та Луганської областей загострює питання виконання країною відповідних зобов’язань в умовах збройного конфлікту, антитерористичної операції (далі – АТО) та операції об’єднаних сил. Схвалення спеціального законодавства з питань режиму тимчасово окупованих територій та стосовно особливостей правоохоронної діяльності в умовах збройного конфлікту, спроба запровадження у 2018 році військового стану загострили питання відповідності зазначених нормативних актів та управлінських заходів універсальним і регіональним стандартам у сфері прав людини та відступу держав від зобов’язань у цій сфері. 
Тому в умовах уніфікації та розвитку вітчизняного науково-правового простору важливим вбачається правовий аналіз питань, пов’язаних із відступом держави від власних зобов’язань у сфері прав людини та гуманітарних відносин. Зростаюча увага української юридичної школи до аспектів гуманітарного, військового права та стандартів прав людини поки не може вчасно забезпечити практичні потреби держави та суспільства, тому нагальною є потреба у відповідних наукових роботах. Констатуючи нагальну необхідність удосконалення законодавства у сфері захисту прав людини з урахуванням практичних питань, які постали в особливий період – під час зовнішньої агресії та проведення АТО, варто приділити особливу увагу саме аспектам відступу держави від вищезазначених міжнародних зобов’язань. 
Досі у доктрині міжнародного права питанням відступу держав від власних міжнародних зобов’язань відповідної уваги не приділялося, відповідні роботи мають характер окремих наукових публікацій з обмеженим охопленням емпіричної бази; варто констатувати відсутність комплексних досліджень у цій сфері. Певні аспекти відповідної правничої практики та теоретичні міркування відображено в працях Т. О. Анцупової, Б. В. Бабіна, М. О. Баймуратова, С.Д. Білоцького, М. В. Буроменського, В. Г. Буткевича, О. К. Вишнякова, О. О. Гриненко, Н. В. Дрьоміної-Волок, А. Є. Зубаревої, О. В. Задорожнього, А. Ю. Замули, О. В. Марусяка, О. О. Мережка, О. Л. Копиленка, В. И. Крусса, О. В. Плотнікова, Д. Ю. Полднікова, А. В. Приходько, О. В. Марусяка, В. Ю. Ухова, І. Д. Ягофарової та ін.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисертацію виконано відповідно до плану науково-дослідних робіт Міжнародного гуманітарного університету, зокрема в рамках комплексної теми «Україна і світ у контексті становлення і розвитку соціогуманітарної сфери» на 2010–2016 рр. Також дослідження виконано на виконання приписів Національної стратегії у сфері прав людини, схваленої Указом Президента України № 501/2015 від 25 серпня 2015 р.
Мета і завдання дослідження. Мета дисертації полягає у визначенні міжнародно-правових засад відступу держави від власних міжнародно-правових зобов’язань у сфері прав людини (дерогації), правового підґрунтя для правомірної та ефективної моделі дерогації в умовах збройного конфлікту.
До основних завдань роботи для реалізації поставленої мети слід віднести наступні: 
– визначити доктринальні передумови появи та розвитку в міжнародному праві механізмів відступу держав від власних зобов’язань; 
– окреслити особливості становлення інститутів і механізмів відступу держав від зобов’язань гуманітарного характеру в історичних джерелах міжнародного права, насамперед – у двосторонніх міждержавних договорах;
– розглянути питання виникнення форм відступу держав від власних зобов’язань у сфері прав людини у колективних міждержавних договорах ХІХ-ХХ ст. де уперше виникають вказані міжнародно-правові обов’язки;
– окреслити специфіку відступу держав від зобов’язань (дерогації) в універсальних договірних механізмах з прав людини, що виникли у ХХ ст. під егідою ООН;
– визначити особливості відступу держав від зобов’язань (дерогації) у регіональних, європейських і міжамериканських договорах з прав людини, у діяльності відповідних міжнародних судових органів; 
– окреслити міжнародно-правові процедури, за якими було здійснено відступ від власних зобов’язань (дерогацію) Україною після ескалації російської агресії;
– визначити ефективність застосування Україною механізмів відступу від зобов’язань у національній правотворчій та правозастосовній практиках.
Об’єктом дослідження є правомірні форми реагування держави на наявність у неї міжнародно-правових зобов’язань у сфері прав людини.
Предметом дослідження є підґрунтя, практика та процедура відступу держави від власних міжнародно-правових зобов’язань у сфері прав людини (дерогації), зокрема в умовах міждержавного конфлікту, викликаного іноземною агресією.
Методи дослідження. Дослідницька якість результатів дослідження має підґрунтя в рамках системи загальнонаукових і спеціальних методів, що отримали поширене застосування в теорії міжнародного права. Зокрема діалектичний метод було застосовано через потребу визначення спільного й відмінного у історичних та сучасних механізмах дерогації, в універсальних та регіональних моделях відступу держав від власних зобов’язань (підрозділи 1.2, 1.3, 2.1, 2.2 та ін.). Формально-юридичний метод було вжито для визначення юридичної природи норм та інститутів з питань прав людини, відображених у міжнародних договорах та окремих актах міжнародних організацій, актах національного законодавства (підрозділи 2.1, 2.2, 3.1, 3.2). 
Історико-правовий метод було використано через необхідність аналізу розвитку наднаціональної регламентації процедур дерогації (підрозділи 1.1, 1.2, 1.3 та ін.). Методи компаративістики було вжито для порівняльного аналізу механізмів дерогації за універсальними та регіональними угодами з прав людини, актами міжнародних органів із тлумачення та застосування цих угод (підрозділи 2.1, 2.2 та ін.). Герменевтичний метод було використано для аналізу особливості термінології міжнародного права щодо дерогації, зокрема автентичних мов договорів та їх перекладів (підрозділи 2.1, 2.2).
Теоретичною основою дисертаційного дослідження є роботи класиків права й експертів міжнародних організацій, таких як Дж. Бентам, Е. де Ваттель, Ф. де Віторія, Г. Гроцій, Дж. Локк, Ш. Л. Монтеск`є, Л. А. Сенека, Ф. С. Х. Суарес, М. О`Бойль (Michael O`Boyle), Е. Бьорг (Eirik Bjorge), Л. Деспуї (Leandro Despouy), Ф. Еллот (Philip Allot), М. Коскенніємі (Martti Koskenniemi), Н. Куестіє (Nicole Questiaux), Г. Лаутерпахт, Д. Руссо (Deborah Russo), П. Саймон (Peter Simone) та ін.
Нормативною та емпіричною основою дисертації є універсальні та регіональні міжнародні договори з прав людини та інших питань, акти щодо тлумачення та застосування цих договорів конвенційними органами та міжнародними судами, акти законодавства України, а також відомості про зміст надзвичайних обставин, які зумовили відступ від зобов’язань, ситуації порушення або обмеження прав людини під час дерогації.
Наукова новизна одержаних результатів ґрунтується на першості отриманих в рамках теорії міжнародного права результатів дисертації стосовно відступу держав від власних зобов’язань у сфері прав людини (дерогації). Дослідження має положення й пропозиції, що містять ознаки наукової новизни, зокрема:
уперше:
– визначено шлях розвитку практики відступу держав від власних договірних зобов’язань щодо гуманітарних питань у ХVІІІ–ХІХ ст., а саме – у відповідних двосторонніх угодах з питань захисту населення під час війни, обміну військовополоненими, інтересів купців і рибалок, у колективних угодах з протидії рабству та работоргівлі, із поступовим пов’язуванням такого відступу з діяльністю спеціальних міжнародних структур, з потребами підтримання публічної безпеки та порядку;
– доведено, що розвиток у першій половині ХХ ст. системи конвенцій Міжнародної організації праці щодо трудових і соціальних прав призвів до систематизації аспектів відступу держав від таких договірних зобов’язань, до все більш ретельної конвенційної регламентації процедур відступу від зобов’язань, до визнання ключової ролі міжнародних організацій у легітимації такої процедури;
– встановлено зміст відступу Україною від власних договірних зобов’язань (дерогації), здійсненого у 2015 р. через затвердження відповідної Заяви парламентською постановою та наступне повідомлення про цю Заяву та про схвалені закони з питань обмеження прав людини шляхом подання Вербальних нот з Деклараціями та додатками до них до конвенційних органів; доведено загальну відповідність вжитих заходів конвенційним процедурам і вказано на окремі недоліки оформлення відповідних документів з питань дерогації, з урахуванням формування спеціальної законодавчої бази, в рамках якої можуть здійснюватися додаткові обмеження прав людини згідно умов дерогації, відповідної практики правозастосування;
удосконалено:
– доктринальну позицію стосовно виникнення та розвитку міжнародно-правових інститутів відступу держав від власних зобов’язань у європейській науково-філософській думці Античності, Середньовіччя та Нового Часу, із віднесенням питання міжнародних догорів та зобов’язань до сфери природного права, з пов’язуванням наслідків відступу від зобов’язання або його невиконання із формою укладання зобов’язання, з передбаченням відступу від зобов’язань з метою захисту інтересів суспільства (суспільного блага), а також в умовах зміни обставин і в надзвичайних умовах; з урахуванням особливостей зобов’язань та їх виконання у стані війни;
– підхід, за яким відступ держав від договірних зобов’язань за угодами у сфері прав людини є взаємопов’язаним з нормами Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 р. та з прецедентною практикою Міжнародного суду ООН щодо правомірності відступу держав від договірних зобов’язань й дотримання міжнародних норм в області прав людини та гуманітарного права в умовах збройного конфлікту;
– наукові пропозиції щодо класифікації форм відступу від зобов’язань (дерогації) у сфері прав людини, за якими універсальні договори у сферах заборони гендерної та расової дискримінації, а також заборони катувань, жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання не передбачають механізмів дерогації, а універсальні договори у сферах прав дитини, осіб з інвалідністю, економічних, соціальних і культурних прав передбачають широкі та гнучкі формулювання щодо підстав відступу держав від власних зобов’язань;
– систему доктринальних поглядів стосовно відображення правомірності дерогації та її наслідків за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. у вимірі відповідної практики Європейських комісії та суду з прав людини за міждержавними та індивідуальними заявами, зокрема щодо розгляду по суті процедур дерогації виключно за умов її застосування відповідною державою, серед іншого – щодо відносно тривалих позасудових арештів заявників, що супроводжувалися або могли супроводжуватися катуванням чи жорстоким поводженням з ними, або обмеженням їх процесуальних прав;
набули подальшого розвитку:
– положення про систему відступу держав від зобов’язань за Міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 р., розвинуті в низці рекомендаційних актів та у діяльності Комітету з прав людини ООН, з розподілом категорій гарантованих Пактом прав людини, від яких неможливий відступ, та прав людини, що не підлягають обмеженню; із передбаченням потреби співвідношення приписів міжнародного гуманітарного права й права прав людини в умовах дерогації та визнанням значущості дотримання в умовах дерогації процесуальних прав і гарантій, таких як презумпція невинуватості та habeas corpus;
– концепція стосовно механізмів відступу від зобов’язань, передбачених у Американській конвенції про права людини та розвинутих в діяльності Міжамериканського суду з прав людини, із визнанням вирішальної ролі дотримання в умовах дерогації як habeas corpus, так й інших ефективних засобів судового захисту, а також правових процедур, які забезпечують представницьку демократію як форму врядування;
– положення щодо виконання Україною зобов’язань у сфері прав людини в умовах російської агресії та тимчасової окупації низки територій, із відзначенням обмеженості відповідальності держави за порушення прав людини на території, яку вона не контролює, та суб’єктами, яких вона не контролює; із визначенням, що в умовах, коли держава-жертва не може гарантувати дотримання прав, що не підлягають дерогації, на окупованій території, її відступ від інших зобов’язань на такій території не має практичного сенсу та формального значення.
Наукове і практичне значення одержаних результатів. Отримані висновки та пропозиції дослідження можна використати у сферах: науково-дослідної діяльності – для подальших наукових досліджень з питань вдосконалення універсальних і регіональних міжнародних механізмів прав людини; правотворчості – стосовно розвитку законодавства України щодо реалізації та виконання міжнародних органів із прав людини та обмеження й захисту прав людини в умовах російської агресії; застосування права – для відповідної процесуальної, оперативно-розшукової, контррозвідувальної, антитерористичної та іншої діяльності уповноважених органів влади України; навчального процесу – для викладання й методичного забезпечення таких дисциплін вищої школи, як «Міжнародне право», «Міжнародні стандарти прав людини», «Право Європейського суду з прав людини». 
Апробація результатів дисертації. Основні теоретичні засади, висновки і пропозиції дисертації викладено у публікаціях автора, обговорено на спільному засіданні кафедр теорії та історії держави та права, міжнародного права та порівняльного правознавства Інституту права, економіки та міжнародних відносин Міжнародного гуманітарного університету. Основні результати дослідження оприлюднено на Нараді ОБСЄ з розгляду виконання людського виміру 2016 р. (м. Варшава, 20 вересня 2016 р.), на круглому столі «Актуальні проблеми застосування кримінального законодавства» (м. Київ, 5 листопада 2015 р.); на міжнародних науково-практичних конференціях «Міжнародне право: de lege praeterita, instante, futura» (м. Одеса, 25 листопада 2015 р.), «Проблеми відповідальності держави» (м. Одеса, 8 квітня 2016 р.); на всеукраїнських науково-практичних конференціях «Концепція розвитку правової держави в Україні» (м. Київ, 13–14 жовтня 2017 р.), «Реалізація прав людини у діяльності правоохоронних органів» (м. Кривий Ріг, 17 травня 2018 р.), «Україна і Європейський Союз: шлях до сталого розвитку» (м. Харків, 15 травня 2019 р.); на міжнародній науково-практичній конференції «Правова доктрина: міжнародний досвід та практична реалізація в Україні» (м. Маріуполь, 22 травня 2019 р.)
Публікації. Ключові положення й результати дисертаційного дослідження відображено в 16 наукових публікаціях, серед яких: шість статей опубліковано у фахових наукових виданнях України, одна у фаховому науковому виданні іноземної держави, а також дев’ять у збірниках доповідей і повідомлень на наукових і науково-практичних конференціях.
Структура дисертації зумовлена метою та завданнями дослідження. Дисертація складається зі вступу, трьох розділів, що включають сім підрозділів, висновків, списку використаних джерел (249 найменувань). Обсяг дисертації – 233 сторінки, з яких основного тексту – 183 сторінки.

РОЗДІЛ 1. ОНТОЛОГІЯ ВІДСТУПУ ДЕРЖАВ ВІД ЗОБОВ`ЯЗАНЬ ЗА МІЖНАРОДНИМИ УГОДАМИ
1.1. Еволюція розуміння правомірності відступу держав від власних міжнародних зобов’язань

Із найдавніших часів вчені, філософи та юристи приділяли увагу питанням змісту зобов’язання, виконання та невиконання зобов’язань. 
Більш того, саме питання обмеження права завжди було важливим у правничій доктрині. І. Д. Ягофарова згадує про наявність тез із питань необхідності та доцільності обмеження свободи правом і розуміння права не тільки як міри свободи, але і як заходів несвободи, необхідності, як у творах античних греків і римлян (Арістотель, Платон, Полібій, Сенека, Цицерон), так й у роботах римських юристів Павла, Ульпіана, Яволена, Флорентина, а також у працях Фоми Аквінського, Марсілія Падуанського, Томаса Гоббса, Гуго Гроція, Джона Локка, Бенедикта Спінози, Ієремії Бентама, Людвіга Вольтмана, Георга В.Ф. Гегеля, Вільгельма фон Гумбольдта, Рудольфа Ієрінга, Імануїла Канта, Фрідріха Енгельса, Герберта Спенсера, Іоганна Г. Фіхте та ін. [249, с. 122]. Водночас зазначені автори здебільшого розглядали питання правомірного або доцільного обмеження права чи його порушення [184], межі між такими формами впливу на право. Аспекти відповідальності чи невідповідальності держав за такі обмеження та питання обмеження прав самих держав у цій сфері в доктринальних працях висвітлювалися вкрай оглядово.
Часто робилися спроби пов’язати питання зобов’язань і справедливості. Ще Горацій оголошував довіру «сестрою справедливості»; Апулей ототожнював справедливість та «істину», визначаючи їх як «вірність»; Симонід розумів справедливість як повернення отриманого, і як правдивість у промовах [188, c. 330]. Посилаючись на ці позиції, Гуго Гроцій визначав обіцянки як такі, що виходять з природи «непорушної справедливості, загальної в своєму роді богу і всім тим, хто має розум», цитуючи Притчі Соломона: «Сину мій, якщо ти обіцяв що-небудь іншому, ти пов’язав свої руки на користь іншого; ти потрапив в мережі за слів своїх уст; ти пов’язаний висловом з вуст твоїх» [188, с. 331].
Марк Т. Цицерон у трактаті «Про обов’язки» («De officiis») писав, що «…часто бувають обставини, коли те, що здається повністю гідним порядної людини, яку ми звемо чесним мужем, змінюється та стає власною протилежністю… щодо того, що стосується істини та вірності слову, іноді справедливо відмовитися та слово не тримати». У таких ситуаціях М. Т. Цицерон пропонував «посилатися на засади справедливості»: «по-перше, нікому не вчинювати шкоди; по-друге слугувати загальній користі»; і хоча «у зв’язку з обставинами це змінюється, змінюється також і обов’язок, і не завжди він залишається тим самим», адже можливо «укласти таку угоду, що її виконання буде пагубним або для того, кому було обіцяно, або для того, хто обіцяв» [247, с. 32, 44].
Пізніше, критикуючи позицію М. Т. Цицерона, Г. Гроцій писав: «Цицерон висловився занадто загально, кажучи, ніби не підлягають дотриманню обіцянки як непотрібні для тих, до кого вони звернені, так само як і такі, які шкідливіші для тебе, ніж корисніше того, кому дано обіцянку. Бо чи є корисною річ тому, кому вона обіцяна, – про це людина, яка надала обіцянку, не має судити, крім випадку божевілля зацікавленої сторони». Але й Г. Гроцій погоджується з тезою М. Т. Цицерона: «якщо ти обіцяєш кому-небудь виступити захисником у справі, а тим часом тяжко захворіє твій син, то невиконання обіцянки не буде порушенням обов’язку» [188, c. 412].
Луцій А. Сенека у трактаті «Про благодіяння» висловлювався щодо цієї проблематики наступним чином: «…я обманюю довіру, я ризикую накликати докір в несумлінності, якщо, незважаючи на незмінність обставин в тому вигляді, як вони склалися в момент даної обіцянки, я все-таки не виконаю обіцяне. Але саме незначна зміна обставин надає мені свободу відновити переговори спочатку і звільняє мене від відповідальності. …Я обіцяв відправитися з тобою в далеку дорогу, але шлях, як стало відомо, кишить розбійниками. Я був готовий з’явитися на розгляд справи, але хвороба сина, але наближення пологів дружини мене затримали. Все має залишатися в тому положенні, як було в момент, коли обіцянка надавалася, щоб настала відповідальність того, хто обіцяв [за невиконання обіцяного]» [188, c. 413]. Щодо відступу від норм права, Л. А. Сенека у трактаті «Про спірні питання» також відзначав: «…ти заперечуєш, що закон не терпить вилучень, але хоча багато прямо не виключається, проте вилучення мається на увазі. Буква закону строга, тлумачення же гнучко. Багато що, однак, настільки очевидно, що відсутня будь-яка потреба в особливій передбачливості» [188, c. 501]; [243, c. 56].
М. Т. Цицерон додавав, що «…наша доброта не має перевищувати наших можливостей, це та подібне слід брати до уваги під час виконання будь-якого обов’язку (до чого слід себе привчити та мати досвід), щоб ми могли бути добрими майстрами для обчислення обов’язків». Також цей мислитель казав, що виконуючи обов’язки, «слід уникати становища, коли ми потрапимо в небезпеку невиправдано, ніщо не може бути безглуздішим», та що кожен вчинок під час виконання зобов’язань «…має бути вільним від необачливості та недбалості, та ми не маємо вчиняти нічого, що не може бути виправданим» [247, с. 81].
Також істотну увагу мислителі минулих часів приділяли питанню застосування (і відповідно – незастосування) права та інших зобов’язань у надзвичайних обставинах і під час співвіднесення публічного та приватного інтересу. Г. Гроцій наводив норму «єврейського закону, за яким підлягає смерті той, хто надасть непокору тому, кого бог в надзвичайному порядку обере правителем народу» [188, c. 80], а також цитував «Послання до римлян» апостола Павла, де до категорії покори включено «необхідність не противитися владі, і не тільки зі страху більшого зла, але зі свідомості обов’язку, і не тільки по відношенню до людей, а й по відношенню до Бога». На думку Г. Гроція, апостол «…мав на увазі загальну мету, яка переслідується таким порядком, а саме – державний спокій, який обіймає і приватність»; при цьому наводиться позиція Іоанна Златоуста, що «…якби не було в державах урядів, ми жили б у більшій дикості, ніж дикі звірі, не тільки кусаючи, але й пожираючи один одного» [188, c. 160].
Старогрецький історик Фукідід цитував Перикла, за яким «…навіть окремим людям корисніша така держава, яка є благополучною в цілому, ніж країна, в якій процвітають приватні вигоди, але ціле терпить збитки. ... Навпаки, якщо навіть хтось в облаштованій державі має невелику долю щастя, у цій все ж краще забезпечена його безпека; тому, якщо держава може перенести навіть лиха окремих громадян, окремі громадяни не можуть перенести суспільних лих». Ксенофонт з цього приводу відзначав: «…хто на війні повстає проти вождя, перешкоджає власному благополуччю» [188, c. 161]. У діалозі «Закони» Платон висловлювався таким чином: «…спільні справи пов’язують держави, але приватні інтереси їх руйнують; з цього випливає, що для держави та для приватних осіб доцільніше дбати про загальне, а не про особисте благо». При цьому численні норми права не завжди сприяють такому досягненню, адже за Ісократом, «той, хто бажає бути громадянином впорядкованої держави, не має наповнювати портики писаними законами, але повинен зберігати накреслені в душі засади справедливості» [188, c. 162, 210].
Г. Гроцій критикував погляди Габріеля Васкеса щодо позиції, за якою держава не повинна відносити на свій рахунок збиток, заподіяний під час війни, оскільки право війни допускає саме заподіяння такого збитку, але припускав, що внутрішньодержавним законом може не дозволятися позов до держави про відшкодування приватного майна, втраченого під час війни, щоб «кожен тим запекліше захищав своє надбання». Цей автор також вказував на «інтереси державного блага, якому, мабуть, погодилися принести в жертву свої приватні інтереси ті, хто вступив у цивільний союз», але погоджувався з Г. Васкесом у тому, що «здатність зобов’язувати верховну владу … не повинна ні поширюватися нескінченно, ні обмежуватися надмірно вузькими межами, її слід сприймати як таку, що підлягає прийняттю, що спирається на розумну підставу» [188, c. 770].
Щодо реагування на небезпеку у зобов’язанні, Джон Локк вказує: «…цілком розсудливо і справедливо, щоб я мав право знищити те, що загрожує мені знищенням», адже за «основним законом природи потрібно прагнути оберігати людину наскільки можливо; коли не можна вберегти всіх, то необхідно в першу чергу думати про безпеку невинних», та що «…людина може знищити того, хто з ним воює або проявляє ворожість по відношенню до неї та є загрозою для її існування, з тієї ж причини, за якою вона може вбити вовка або лева; адже люди ці не пов’язані узами загального закону розуму, ними керують лише сила і насильство». При цьому Дж. Локк пропонував розрізняти природний стан і стан війни [197, с. 312], адже в першому стані існують зобов’язання та відступи від них за природним правом, а у стані війни здебільшого відсутні самі зобов’язання.
Інші стародавні та середньовічні філософи також висловлювалися щодо проблеми відступу від зобов’язань та щодо відповідності виконання зобов’язанню. Таку відповідність Арістотель у трактаті «Етика Нікомаха» детермінує як «гідність»; його коментатор Михайло Ефеський пов’язує при цьому категорії відповідного та пропорційного. Г. Гроцій наводив позицію стародавніх єврейських і християнських філософів, а також Синезія Кіренського, що «навіть деякі законі Божі, хоча і видані в загальній формі, включають мовчазне вилучення на випадок крайньої необхідності», адже дотримання заборон щодо суботи не діє, наприклад, «якщо нашому життю безсумнівно загрожує крайня небезпека» [188, c. 165].
Франсіско Суарес у трактаті «Про закони» («De Legibus») вважав, що для того, щоб бути справедливим, необхідно прагнути доброго кінця шляхом загального блага та вжиття чесних заходів. Тому «…той, хто прагне закону, вчиняючи чесно та задля загального добробуту, керується мірою сили закону, яка стає доброю через власну силу», але водночас «…закон можна спостерігати й через злі вчинки, але навіть тоді цей закон має щось добре за своєю природою». Отже, підсумовує Ф. Суарес, закон не завжди є керівництвом для добра, а тому «добре людське створіння» має «уникати змішування зла та добра, передбаченого законом». І хоча зазвичай добро трапляється через добрі наміри, а зло – через недоліки, правовий акт, на думку цього філософа, «…може стверджувати зло за певних обставин, що оточують людину, залишаючись законом за добрих обставин» [155]. Ф. Суарес також відзначав, що «…вчинок є добрим або злим залежно від об’єкту, який є співзвучним або таким, що дисонує з справедливими причинами», та що «виключаючи будь-яке відношення до закону належного» людські вчинки можуть бути «…спеціальною формою добра або зла, залежно від відношення до божого закону»; цей філософ задається питанням: чи є будь-який відступ від природного закону порушенням законів божих? [156].
Тривалий час у праві (у «Висновках» юриста Павла, у «Інституціях» Гая) містилися розрізнення обіцяного та формального зобов’язання (відповідно лат. sponsio та stipulatio); наприклад, Л. А. Сенека казав: «…бо не обіцяють тобі, але дають формальне зобов’язання». Публій К. Тацит у «Історії» з цього приводу відзначав: «…боягузливим людям, які підміняють слова клятви різними хитрощами, властиве усвідомлення власної нікчемності». Амвросій Медіоланський писав «…Ісус Навин не рахував необхідним розірвати укладений мирний договір, тому що останній був скріплений святістю клятви; він побоювався, щоб заради викриття чужого віроломства не порушити вірності клятві». Тит Лівій вказував на приклад мешканців Ахаї, які, зважаючи на те, що римляни не схвалили деяких їхніх учинків, підтверджених клятвами, попросили римлян змінити власну поведінку до ахаян на свій розсуд, але не примушувати самих ахаян вчинювати будь-що всупереч освяченого клятвою [188, c. 312].
Сучасні дослідники наводять вислів Ульпіана – «…коли немає жодної підстави, то встановлено, що в силу угоди не може виникати зобов’язання», та що сама по собі «угода не породжує зобов’язання, але породжує ексцепцію» (тобто процесуальне заперечення); підкреслюють, що «всупереч поширеній думці, право Стародавнього Риму ще не знало правила обов’язковості всіх договорів» (вочевидь й у jus inter gentes). Констатується, що правило «всіх договорів слід дотримуватися» (лат. pacta sunt servanda) слід пов’язувати із середньовічним канонічним правом, адже воно «…ґрунтувалося не так на джерелах римського права, як на авторитетних християнських текстах (листах єпископів, постановах церковних соборів)», у яких була «…відображена ідея, що перед Богом всі обіцянки рівні і відступ від них рівносильний брехні, а тому є гріховним та заслуговує на церковне засудження» [205, с. 43]. 
При цьому наводиться позиція Леонарда Лессія, який у трактаті «Про справедливість та право» прагнув «визнати невиконання обіцянки різновидом несправедливості», підстави чого він бачив «…не у Зводі Юстиніана, а у висловлюваннях середньовічних богословів і античних філософів». Але, підсумовує Д. Ю. Полдніков, ніхто з середньовічних схоластів «…не дав пояснення, яким чином невірність своєму слову порушує аристотелівську компенсаторну справедливість» [205, с. 43].
Г. Гроцій аналізував цю позицію стародавніх і середньовічних авторів щодо клятви та зобов’язання, він також додавав міркування християнських філософів (Фоми Аквінського, Каетана Тієнського, Франческо Граціана та Домінго де Сото), за якими «якщо обітницю дано проти інших… клятва не зобов’язує, якщо… вона суперечить вдосконаленню». Він вказував на промову Петра, посла імператора Юстина II до Хосроя, щодо попередніх обіцянок імператора Юстиніана, «…адже не тільки в силу звичаїв… але і в силу закону, невигідного для держави, навіть якщо сам імператор затвердив такий звичай або освятив законом, держава ніколи не може бути пов’язаною». Г. Гроцій наводив позицію й Сідонія Аполлінарія про те, що «держава завжди відповідає за все, що б государ не обіцяв» [188, c. 340, 411].
Аналізуючи це питання, Г. Гроцій відзначав: «…не можна знайти жодної підстави того, яким чином закони, які становлять хіба що загальний договір народу і цим ім’ям називаються у Аристотеля і Демосфена в «Риториці»… можуть надати угодам обов’язкову силу, якщо воля кожної особи, яка прийняла рішення вступити в зобов’язання, ніяк не в змозі зробити нічого подібного, особливо там, де внутрішньодержавний закон не ставить ніяких перешкод». Він наводив вислів Аристотеля («Етика Нікомаха»): «…хто зі страху перед аварією корабля викидає свої речі, хто був би готовий зберегти їх за умови, якби йому не загрожувала аварія корабля, але виражає волю втратити їх безумовно в зв’язку з обставинами місця і часу» [188, c. 333].
Але Г. Гроцій визнавав, що «…обіцянки, договори і клятви царів і тих, хто нарівні з ними наділений верховними правами в державі, включають особливого роду питання, як про те, що слід їм в силу їх власних дій, так і про те, як годиться чинити їх наступникам». З цього приводу Жан Боден казав, що керівник держави може розірвати зобов’язання з тих же причин, що і підданий, тобто в разі обману або злого умислу, помилки або внаслідок укладення угоди під загрозою, як у ставленні до прав верховної влади, так і стосовно його приватних інтересів. Ж. Боден висловлював думку, що король не пов’язаний навіть клятвою, якщо укладені договори є такими, що закон дозволяє від них відступитися, хоча б самі договори були згодні з гідністю государя; бо король «пов’язаний ними не своєю клятвою, а тому що кожен пов’язаний законними договорами, в інтересах третіх осіб» [188, c. 375]. 
Ф. де Віторія у лекції «Про громадянську владу» визначав, що підґрунтя закону може припинитися двояко – або коли умови, передбачені законом, змінено, або якщо «зникає підстава для встановлення закону, зникає і сенс його збереження», і «якщо закон більш не корисний… це вже не закон»; водночас стосовно цих принципів – «належить брати до уваги не приватну, але загальну підставу» [181, с. 65]. Г. Гроцій додавав: «якщо навіть обіцяне і не противно закону, але перешкоджає якомусь більшому моральному благу, то клятва теж не матиме сили, тому що ми зобов’язані перед богом здійснювати благодіяння так, щоб не позбавити самих себе можливості добути більшого добра» [188, c. 329].
З цього приводу Г. Гроцій, цитуючи постглосаторів Бальда де Убальдиса, Габріеля Васкеса та Павла Кастренсіса вказував: «…майже всі юристи згодні в тому, що договорами, укладеними государем з підданими, він зобов’язується лише в силу природного, але не внутрішньодержавного права». Але навіть набуте право може бути відібране государем у підданих, зокрема в силу права верховної власності, для чого необхідна наявність державного інтересу, – додавав Г. Гроцій. При цьому, «…якщо в силу будь-яких обставин договір стане загрожувати не просто якимось збитком, а навіть небезпекою для держави, так що з самого початку його мало б оголосити несправедливим і незаконним, то тоді можливо його не тільки розірвати, але оголосити надалі необов’язковим, як якщо б він був укладений за умовою, без якої він стає незаконним» [188, c. 377, 378]
Г. Гроцій прагнув пояснити можливість відступу від норм природного права (за яким, відповідно до його концепції, роблять вчинки суб’єкти міжнародних відносин) таким. За його тезами, «…деяка подібність до зміни в діях, що пропонуються чи забороняються природним правом, вводить в оману необережних, хоча змінюється не саме природне право, що перебуває незмінним, але кожна річ, на яку поширюється природне право, відчуває ту чи іншу зміну». Він визнавав існування таких «…правил природного права, які наказують що-небудь не прямо і безпосередньо, а в розрахунку на відомий порядок речей; так, спільність майна була природна до тих пір, поки не була введена приватна власність; рівним чином те саме стосується здійснення… права силою до встановлення цивільних законів» [188, c. 77].
Джон Локк у «Двох трактатах про правління» міркує про виконання зобов’язань наступним шляхом: «…кожен з нас, оскільки він зобов’язаний зберігати себе і не залишати самовільно свій пост, зобов’язаний з тієї ж причини, коли його життю не загрожує небезпека, наскільки може, зберігати іншу частину людства і не повинен, крім як творячи правосуддя відносно злочинця, ні позбавляти життя, ні зазіхати на нього, так само як і на все, що сприяє збереженню життя, свободи, здоров’я, членів тіла або власності іншого». Цей автор підтверджував позицію Г. Гроція про те, що «всі государі і правителі незалежних держав у всьому світі перебувають у природному стані», та що все суспільне «співтовариство являє собою одне ціле, що перебуває в природному стані по відношенню до всіх інших держав або особ, які не належать до цієї спільноти». Дж. Локк вважав, що «…не всяка угода кладе кінець природному стану між людьми, але тільки та, коли люди взаємно погоджуються вступити в єдину спільноту і створити одне політичне тіло»; він відзначав, що «…люди можуть давати один одному зобов’язання й укладати інші угоди і все ж таки залишатися, як і раніше, в природному стані» [197, с. 267, 269, 312].
Французький автор XVI ст. Франсуа Конан обґрунтовував позицію, за якою в природному праві та у праві народів договори, які не мають характеру двосторонньої угоди, не накладають жодних зобов’язань; вони тим не менше можуть виконуватися в силу сумлінності, якщо тільки предмет їх є таким, що надання чогось залежить також від сумлінної обіцянки згідно з якою-небудь чеснотою. На його думку, «…справедливо визнавати сумлінність кожного і не вимагати на виконання зобов’язання з необхідністю», адже «…ганебно не виконувати обіцянки не внаслідок несправедливості, але внаслідок виявленої легковажності обіцянки». Ф. Конан відзначав, що необхідно «виконувати не те, що обіцяно, але те, що становить суттєвий інтерес». Ця позиція зазнала гострої критики Г. Гроція, за якою «…це означає нікчемність угод між государями і різними народами, поки до них що-небудь ще тільки належить, особливо в тих країнах, де не встановлена певна форма союзних договорів або взаємних обіцянок» [188, c. 328, 329].
Міркуючи про роль органів держави у праві війни і миру, у праві брати участь у коаліціях і союзах, так само як у праві вести всі справи з усіма особами та спільнотами поза даної держави, Дж. Локк відносить цю компетенцію до федеративної влади. На його думку, така федеративна влада «…менш здатна керуватися попередніми постійними позитивними законами, ніж виконавча влада; і тому в разі потреби вона має надаватися розсудливості і мудрості тих, в чиїх руках вона знаходиться, для того щоб вона була спрямована на благо суспільства». Адже те, що слід зробити по відношенню до іноземців, «…багато в чому залежить від їх вчинків і від різних задумів та інтересів, і це здебільшого слід надавати розсудливості тих, кому така влада довірена, щоб вони могли керуватися найкращим, що дає їх мистецтво, заради користі держави» [197, с. 321, 350].
За міркуваннями Дж. Локка, оскільки «…може виникнути цілий ряд обставин, коли суворе і неухильне дотримання законів може принести шкоду», така влада має право «діяти відповідно до власного розуміння заради суспільного блага, не спираючись на приписи закону, а іноді навіть всупереч йому»; це її право вказаний філософ називає «прерогативою». На його думку така влада, «…поки вона вживається на благо суспільства і згідно з відповідальністю і цілями уряду, безсумнівно, є прерогативою і ніколи не ставиться під сумнів», адже народ погоджувався з вчиненим государями «…і без найменшої скарги давав їм можливість збільшувати скільки завгодно свою прерогативу, справедливо вважаючи, що вони цим не завдавали шкоди законам, оскільки вони вчиняли згідно з основою і метою всіх законів – суспільним благом» [197, с. 357].
Томас Гоббс у «Левіафані» визначав природний закон, lex naturalis, як «…припис, або знайдене розумом загальне правило, за яким людині забороняється робити те, що згубно для її життя чи що позбавляє її засобів до його збереження, і нехтувати тим, що вона не вважає найкращим засобом для збереження життя». Визначаючи перший і основний природний закон – «слід шукати миру та слідувати йому», Т. Гоббс відніс до його другої частини право «захищати себе всіма можливими засобами» [185, с. 98].
Т. Гоббс вказує: «…коли людина переносить своє право або відрікається від нього, то вона це робить або через якісь права, що переноситься на нього самого, або заради якогось іншого блага, яке він сподівається придбати», адже «таке зречення, або відчуження, є добровільним актом, а метою добровільного акту будь-якого людини є яке-небудь благо для себе». Ось чому, за Т. Гоббсом, є «деякі права, про які не можна вважати, щоб хто-небудь міг поступитися їх або передати», наводячи приклад того, що «…людина не може відмовитися від права чинити опір тим, хто нападає на нього з метою позбавити його життя, тому що не можна думати, щоб вона сподівалася придбати таким шляхом якесь благо для себе», або про «право опору нападу, що має на меті завдати рани, накласти кайдани або ув’язнити». Взаємне перенесення права, вказує цей науковець, є тим, що люди називають договором [185, с. 100].
Тому, додає Т. Гоббс, «…якщо укладено угоду, за якою жодна з її сторін не виконує своїх зобов’язань негайно, а довіряє одна іншій, то в природному стані… така угода при мінімально обґрунтованій підозрі однієї зі сторін, що противна сторона не виконає своїх зобов’язань, виявляється недійсною»; якщо ж «є загальна влада, що стоїть над обома сторонами, має право і досить сил, щоб примусити їх до виконання угоди», то вона є дійсною; «але такої примусової влади не можна припускати в природному стані, де всі люди рівні і самі вирішують, наскільки справедливі їхні власні побоювання» [185, с. 104]. Варто додати, що Т. Гоббс вслід за Г. Гроцієм та Дж. Локком детермінує міжнародні зносини як такі, що здійснюються суверенами виключно у природному стані за відсутності глобальної наддержавної влади.
Міркуючи про відповідні права суверена, Т. Гоббс вказує, що той іде проти власного природного обов’язку (боргу), поступаючись іншому або відрікаючись від якогось із власних прав, «…бо той, хто відмовляється від засобів, які ведуть до певної мети, тим самим відмовляється також і від цих цілей, а відмовляється від засобів той, хто, будучи сувереном, визнає себе підлеглим цивільним законам або відмовляється від права вищої юрисдикції, або від права власною владою оголошувати війну і укладати мир, або від права визначати потреби держави… коли і скільки він по совісті вважатиме за потрібне» [185, с. 260].
Водночас, за позицією Т. Гоббса, у неприродному, цивільному стані «…причиною боязні, що робить… угоду неспроможною, має завжди бути те, що виникло після її укладення, якийсь новий факт або інше виявлення волі до невиконання», інакше «ця причина не може зробити угоду недійсною, бо те, що не заважає людині обіцяти, не може бути визнано перешкодою до виконання». З цих тез зазначений автор вивів «третій природний закон»: «Люди повинні виконувати укладені ними угоди, без чого угоди не мають ніякого значення і є лише порожніми звуками, а раз при цьому залишається право всіх на все, то люди продовжують перебувати в стані війни» [185, с. 108, 109].
Шарль Л. Монтеск’є у творі «Про дух законів» констатував, що «…міжнародне право, природно, ґрунтується на тому принципі, за яким різні народи повинні під час миру робити один одному якомога більше добра, а під час війни – заподіювати наскільки можливо менш зла, не порушуючи при цьому своїх справжніх інтересів». Водночас Ш. Л. Монтеск’є вказує, що за умов, коли відповідні закони «відрізняються такою великою кількістю правил та застережень… завдяки яким збільшується кількість приватних випадків», то сам розум для їх відповідного усвідомлення та застосування «перетворюється, мабуть, на особливого роду мистецтво» [200, с. 144].
Цей автор визнає: «…хоча у всіх держав є одна загальна їм усім мета, яка полягає в охороні свого існування, проте у кожного з них є і своя особлива, йому тільки властива мета», та вказує, що «…у державах, де найбільш дорожать свободою, існують закони, що дозволяють порушити свободу одного, щоб зберегти її для всіх». На думку Ш. Л. Монтеск’є, «…якби законодавча влада опинилася в небезпеці внаслідок якоїсь таємної змови проти держави або будь-яких зносин із зовнішнім ворогом, то вона могла б дозволити виконавчій владі заарештувати на короткий і обмежений час підозрілих громадян, які в такому випадку втратили б свободу на час для того, щоб зберегти її назавжди». Зазначений філософ схвально ставиться до «…звичаю, що існує у самих вільних народів світу… що в деяких випадках на свободу слід накинути покривало, подібно до того як закривали іноді статуї богів» [200, с. 136, 144].
Дж. Бентам у праці «Принципи міжнародного права» вказував, що жодна нація не зобов’язана змінювати «очевидну для неї точку справедливості на іншу», та що жодна нація не має відмовлятися ні від чого, на що вона дивиться як на власні права, та не зобов’язана робити свавільні поступки. Аналізуючи міжнародні домовленості, Дж. Бентам міркує наступним шляхом: якщо навіть «запропонована домовленість вбачається справедливою в далекоглядній перспективі», та є відчутною «в інтересах зацікавлених сторін», завжди може виникнути ситуація, за якою сторони будуть поміщені в інші умови, ніж ті, в яких вони знаходилися у вихідній ситуації [5, p. 539]. Цей автор у роботі «Вступ до засад моральності та законодавства» додавав, що певна дія «…може називатися згідною відповідно до принципу корисності (щодо цілого суспільства), коли прагнення збільшити щастя суспільства більше, ніж прагнення зменшити його»; при цьому певні заходи уряду можуть вважатися згідними, коли його прагнення «збільшити щастя суспільства буває більше, ніж прагнення зменшити це щастя» [179, с. 114].
Видатний дослідник XVIII ст. Емері де Ваттель, досліджуючи питання прав особи у міжнародних відносинах, писав, що у їх визначенні суб’єкт «має право і навіть зобов’язаний слідувати [щодо власних прав] пропозиціям обережності», та що розсудливість у виконанні обов’язків суб’єкта має бути «вільною від непотрібних підозр та ревнощів», водночас не слід відмовляти в відступі від зобов’язань через їх «нещасливий зміст» чи «з незначних причин, і з необґрунтованих та легковажних побоювань». Цей автор зазначав, що в питаннях ухилення від виконання договорів слід, «з урахуванням титулів, і, взагалі, будь-яких інших знаків честі, дотримуватися правил, встановлених загальним звичаєм». Спроба відхилення від договірних зобов’язань до нації або суверену, коли «немає особливої причини для такої інновації», визначена Е. де Ваттелем як «зневажливе або недобросовісне ставлення до них»; він пише, що «такі вчинки несумісні з вірною політикою та із взаємними обов’язками націй між собою» [169, p. 227, 287].
Також Е. де Ваттель зазначав, що відмова від визнання розумних переваг іншої нації або індивіда через найменші витрати та незручності для особи є, безумовно, «дуже значним відступом від принципу універсальної доброзичливості, який має єднати людську расу» [169, p. 326]. Отже, цей автор вважав природною значущість причини, за якою суверен може обмежувати виконання власних зобов’язань, вигідних іншим суверенам (суб’єктам).
Важливим вбачається аналіз Е. де Ваттеля щодо врахування мети та намірів сторін при укладанні договору відступати від його приписів у наступному. Він писав: «…сенс має співпадати з наміром, і слова неможливо використовувати всупереч їх значенню», та що «…намір, належно визначений, визначає справжню мету угоди, що обіцяється та визнається, вимагається та гарантується». Тому, вказує цей автор, «…порушення договору є скоріш відхиленням від наміру, який був виражений у договорі, ніж від термінів, у яких цей намір було зафіксовано: ці терміни є нічим без наміру, яким вони повинні бути продиктовані». Е. де Ваттель застерігав від використання в міжнародних договорах «…штучної словотворчості, яка має запевнити протилежну сторону у фальшивій безпеці під марними уявленнями про договір» [169, p. 414].
Вагомими також слід визнати пропозиції Е. де Ваттеля, наведені у його правилах укладання міжнародних договорів. Так, за цими правилами неможливо вивести природне право у формі загальних правил, спрямованих на добробут суспільства і пристосованих до обставин, «…не змусивши його зазнавати деяких незначних змін або деяких відхилень у конкретних випадках». Такі «відхилення у конкретних випадках» можна визначати як сприйняття Е. де Ваттелем проблеми відступу від договірних зобов’язань. Також у згаданих правилах цей автор вказував, що «закони ніколи не повинні суперечити закону природи», але відзначав можливі приклади «необхідного відхилення», де правовий закон міг бути відмінним від природного, адже «саме природне право говорить про те, що завжди треба вибирати меншу з двох зол» [169, p. 775, 779]. 
Запропонована Е. де Ваттелем концепція вибору меншого зла (відступу від договору) задля уникнення більшого (істотного порушення інтересів суспільства) заслуговує на увагу й сьогодні. Водночас у запровадженому Е. де Ваттелем «третьому правилі договорів» вказувалося, що за будь-яких обставин договір чи закон, який надає можливість, поступається договору (закону), який містить заборону. Але при цьому даний автор робив застереження: «…кожен припис, кожна заборона [договору] є за власною природою умовними та залежать від природи влади, сприятливої можливості та добросовісності» [169, p. 443].
Наприкінці XVIII ст. погляди Е. де Ваттеля зазнали оцінки у фундаментальній праці Генрі Уітона «Елементи міжнародного права», що була ключовим міжнародно-правовим доктринальним джерелом як мінімум до першої третини ХХ сторіччя. Г. Уітон звертав увагу на суперечливість позиції Е. де Ваттеля у його поглядах на неможливість зміни державами «зобов’язального права націй». Думка Е. де Ваттеля про те, що міжнародні договори, укладені «всупереч праву націй», не є чинними у внутрішньому праві, але зберігають свою силу для міжнародних відносин Г. Уітоном заперечується – саме через те, що держави, які мають такі зобов’язання, можуть відступати від них, коли вони «не зачіпають вже здійснені права» [173, p. 14-15; 174, p. 145].
Також Г. Уітон припускав можливість правомірного відхилення від правил війни, яке мало б здійснюватися у конкретній справі призовим судом. Також у сфері права війни він вказував на можливість правомірного відступу держав від зафіксованого в їх двосторонніх договорах принципу «дружнє судно – дружній товар; вороже судно – ворожий товар», за умови появи в двосторонніх договорах інших держав альтернативної позиції щодо вирішення цього питання [173, p. 25, 584, 598]. Фактично зміну відповідної суспільної потреби, якою може бути обґрунтовано відхилення від виконання договору, цей автор тлумачить як зміну умов цього договору.
Також варто зазначити позицію Г. Уітона, за якою «…міжнародні договори припиняють дію за встановленими в них умовами» та «за застереженнями, що виконуються зацікавленими сторонами», або за «…корінною зміною обставин, що робить договір не чинним». При цьому Г. Уітон погоджується, що один і той самий міжнародний договір може мати норми двох видів, які відповідно не припиняють власну дію за зміною обставин і припиняють дію, якщо договір «частково непристосований до нового стану справ» [173, p. 354]. 
Наведені позиції класиків міжнародного права серед іншого відображені у творах наступних поколінь, важливим серед яких стала праця Герша Лаутерпахта «Міжнародний білль прав людини» 1945 р. [128], що відповідно заклала підвалини для опрацювання Загальної декларації прав людини 1948 р. та Міжнародних пактів про права людини 1966 р. [106, p. 760]. Звісно, погляди наведених авторів, як і ідеї Ш.-Л. Монтеск’є, Карла Маркса та Макса Вебера щодо межі права та відступу від права, стали загальною спадщиною сучасної теорії юриспруденції [2, p. 397] та вплинули на сучасну теорію міжнародного права [6, p. 45‑57; 127, p. 130; 150, p. 143-147; 152, p. 24-77].
Питання відступу від правових зобов’язань здавна пов’язувалося у доктрині з виключними обставинами. Так, за влучними тезами В. Ю. Ухова, поява надзвичайних ситуацій та потреба застосування в них екстрених заходів протидії, які можуть істотно вплинути на правомірні права, потреба у легалізації цих заходів в умовах режиму правової держави, зумовили серед іншого розвиток у національних правових системах інституту надзвичайного стану. При цьому, вказуючи про виникнення перших законодавчих актів з питань надзвичайного стану у Франції (1848 р.), в Пруссії (1857 р.), в Австро‑Угорщині (1869 р.), в Іспанії (1870 р.) та в Росії (1880 р.), В. Ю. Ухов відзначає, що їх «розвиток в масштабі окремих держав майже на століття випередив міжнародну практику» [244, с. 34]. 
Варто завважити, що в останні роки актуалізувалася парадигма співвіднесення прав людини та боротьби з тероризмом, що сприяло з’явленню низки публікацій. Наприклад І. О. Кузнецова називає таку боротьбу ситуацією «крайньої суспільної напруженості» та вказує, що за її умов не можна порушувати право на життя, на свободу думок і совісті, свободу від зворотної сили кримінального закону. Вона стверджує абсолютну заборону тортур та інших нелюдських або таких, що принижують гідність дій, заборону рабства та інших видів дискримінації, потребу забезпечувати за таких умов «зміцнення верховенства права», посилювати моніторинг ситуації з боку Ради Безпеки ООН, Ради з прав людини ООН та Міжнародного кримінального суду [195, с. 99].
Варто вказати, що вчені, які обслуговують потреби російської окупаційної адміністрації, також звертають значну увагу на інститут надзвичайного стану. Так, О. В. Басов у публікації 2016 р. до принципів, що мають забезпечити правомірність надзвичайного стану, відносить потребу офіційного оголошення та повідомлення про такий стан, принцип «невід’ємності абсолютних прав та свобод» та принцип співрозмірності, що полягає у застосуванні надзвичайного стану, якщо звичайний комплекс заходів державного примусу є безрезультатно вичерпаним, з метою «стабілізації ситуації та ліквідації надзвичайного стану та його наслідків» [178, с. 147]. Водночас І. О. Кузнецова вважає, що «розстановка пріоритетів між захистом прав людини і національною безпекою неможлива за визначенням», адже підвалинами обох правових інститутів є принцип верховенства права; ці дві інституції мають спільний інтерес, «спрямований на повагу гідності особи і збереження спокою соціуму» [195, с. 99].
В. Ю. Ухов висловлював думку про те, що процедура оголошення надзвичайного стану має закріплюватися на конституційному рівні, разом із максимальним терміном дії надзвичайного стану, крім випадків військової агресії. При цьому законодавча влада повинна мати повноваження скасувати рішення про введення надзвичайного стану, змінювати термін його дії, але для його подовження рішення законодавця має бути обов’язковим. Цікаво, що водночас цей дослідник обґрунтовує виключну прерогативу голови держави у сфері оголошення (запровадження) надзвичайного стану, оскільки такі рішення має схвалювати «одноособово» та «оперативно» посадова особа, якій підпорядковані військові сили та правоохоронні органи. 
Саме тому цей автор визначає надзвичайний стан як сукупність заходів, що вводяться главою держави одноосібно і на власний розсуд з метою попередження чи усунення надзвичайно ситуації, та які обмежують особисті, соціальні, економічні політичні права [244, с. 35, 37]. Варто зауважити, що одноособове (особливо превентивне) запровадження надзвичайного стану навряд чи слід вважати таким, що відповідає нормам і принципам міжнародного права повною мірою, та тому може бути правомірним підґрунтям для відступу такої держави від власних договірних зобов’язань. 
Питання неприпустимості відступу держав від окремих зобов’язань у правозахисному вимірі аналізувалася окремими авторами. Так, А. Ю. Замула погоджується з доктринальною тезою про неможливість відступу у сфері заборони тортур, адже «…серед прав людини та основоположних свобод лише заборона тортур, рабства та підневільного стану і nulum crimen sine lege не припускає можливості відступів». При цьому вказаний автор констатує, що інші права людини можуть зазначати обмеження під час війни, надзвичайного стану або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації. Вказаним дослідником додається, що універсальні та регіональні міжнародні договірні норми у сфері прав людини не дозволяють відступати від вимоги не допускати свавільного позбавлення людей свободи, зокрема й в умовах «надзвичайного стану, що загрожує життю нації» [190, с. 26, 163].
О. С. Гондаренко виводить з резолютивних і доктринальних міжнародних джерел з питань надзвичайного стану три елементи належного судового розгляду, від яких не можна відступати, – це публічність судового розгляду, недопущення зволікань процесу, рівність та змагальність вивчення і подання свідчень [160, p. 57]. К. Є. Грецова у системному дослідженні правомірних обмежень прав і свобод людини у міжнародному праві вказує, що міжнародне право передбачає допустимість правомірного обмеження основних прав і свобод людини, виводячи цю проблему в силу її особливої значущості на найвищий рівень. Проте, звернення безпосередньо до норм міжнародно-правових актів дозволяє стверджувати про нібито недостатню розробленість відповідних формулювань та про відсутність їх загального трактування і єдиного розуміння, – додає цей автор [187, с. 21].
І. Д. Ягофарова пропонує розглядати обмеження прав у трьох вимірах: як міру обсягу права (свободи), як відхилення від правової рівності та як зміну змісту прав і свобод. Вона пояснює перший вимір тим, що обмеження прав, як би його не тлумачили, є спрямованим на зміну обсягу права чи свободи, при чому завжди в напрямку зменшення цього обсягу, але така зміна має бути правомірною, відображеною у правових актах. Другий вимір ця дослідниця обґрунтовує тим, що нібито «реальне правове життя дає нам безліч прикладів того, що в праві закріплюється як рівність суб’єктів, так і їх нерівність», але ця теза вбачається, як мінімум, дискусійною. Також на думку І. Д. Ягофарової зміна змісту прав і свобод за різних обставин і часу не є тотожною зміні їх сутності (сутнісних властивостей) [249, с. 124], з чим у цілому варто погодитися. 
Аналогічну класифікацію вимірів обмежень прав пропонує й К. Є. Грецова, яка визначає таке обмеження як допустиме міжнародним правом та/або національним правом втручання в права і свободи людини, що відповідає вимогам законності, необхідності, доцільності та пропорційності переслідуваної мети [187, с. 21]. У такому визначенні цікавим вбачається, як мінімум, допустимість запровадження обмеження прав національним правом всупереч нормам права міжнародного.
К. Є. Грецова вважає, що обмеження прав людини не слід повністю ототожнювати з межами здійснення прав і свобод, зауважуючи й про взаємний зв’язок цих понять, адже «…недотримання встановлених меж буде свідчити про неправомірне здійснення прав і свобод, тобто про їх порушення». Водночас вказана авторка визнає, що на відміну від меж права, обмеження права є втручанням у право та звужує його обсяг, що важливими є мета, засоби і межі допустимого обмеження. На її думку, метою обмеження прав і свобод людини в міжнародному праві є охорона основних загальновизнаних цінностей в суспільстві, до яких належать життя, свобода, гідність, здоров’я і моральність населення, а також підтримка державної безпеки, забезпечення громадського порядку і забезпечення принципу поваги прав людини, якщо обмеження має метою захист прав інших [187, с. 21]. 
Важливою в рамках нашого дослідження вбачається теза І. Д. Ягофарової про те, що обмеження прав (свобод) має два виміри: позбавлення певного права, в силу різноманітних обставин об’єктивного або суб’єктивного виміру (наприклад, надзвичайного або воєнного стану), або формат зменшення варіантів можливої та дозволеної поведінки [249, с. 124]. Хоча ця теза, як мінімум, не є досконалою (адже надзвичайний стан може не лише бути передумовою позбавлення права, але і його обмеження), вона дозволяє проілюструвати спробу авторів розмежувати між собою відступ від зобов’язань у сфері прав людини та обмеження таких прав у рамках дотримання таких зобов’язань.
К. Є. Грецова, досліджуючи міжнародні стандарти обмежень прав людини, відзначає їх договірне та звичаєве закріплення, вказує на неприпустимість їх розширювального тлумачення на національному рівні, відзначає наявність прав, які не підлягають жодним обмеженням, констатує ієрархію умов правомірних обмежень прав і свобод [187, с. 21].
До ознак такого обмеження І. Д. Ягофарова пропонує віднести наявність юридичних і фактичних наслідків у вигляді несприятливих умов для здійснення правових інтересів суб’єктів, чиї права є обмеженими, за одночасним задоволенням правових інтересів чи потреб суб’єкта, що накладає обмеження, або третьої сторони, зацікавленої в таких обмеженнях [249, с. 124]. Вбачається дискусійним пов’язування обмеження прав із задоволенням правових інтересів структури, що їх обмежує, або третьої сторони, адже, наприклад, в умовах обмеження прав в умовах надзвичайного стану вкрай важко визначити прямий зв’язок між такими правами та правовими потребами зацікавленої сторони, навіть такої, як держава чи суспільство. 
Також вказана І. Д. Ягофаровою наявність визначених нормами права територіальних, часових і суб’єктних меж обмеження права як ознака такого обмеження вбачається більш властивою для відступу від зобов’язань у сфері прав людини, ніж до обмеження таких прав; адже таке обмеження може правомірно мати безстроковий, загальносуб’єктний та універсальний за територіальним поширенням характер. З іншими запропонованими ознаками обмеження, такими як зменшення або заборона варіантів вільної поведінки (дій), правомірність та наявність примусу для дотримання обмежень, пропорційність обмежень їх цілям, яка полягатиме в гармонії та розумній рівновазі «використаних обмежень та цілей, що ними досягаються» [249, с. 124-126], варто погодитися.
Також питання відступу від зобов’язань доктринально пов’язують із категоріями імперативних норм міжнародного права. Сучасні автори констатують, що під час опрацювання проекту конвенції про право міжнародних договорів у 60-х рр. ХХ ст. було опрацьовано загальне погоджене бачення імперативної норми jus cogens, яку О. Ю. Водянніков пропонував сприймати як «фундаментальну норму, відступ від якої неможливий» [183, с. 131-144]. 
Як вважає щодо цього питання А. Ю. Замула, сучасне бачення таких норм передбачає наявність в них низки характеристик. Так, норми jus cogens мають охороняти фундаментальні й найбільш суттєві та спільні для всього міжнародного співтовариства цінності й інтереси, при чому їх зміст не може мати ознак багатозначності. Крім того було висунуто тезу, що імперативні норми не мають встановлювати пов’язані між собою обов’язки й права суб’єктів міжнародного права у їх відносинах та повинні отримувати об’єктивний характер erga omnes. Більш того, на думку сучасних науковців, імперативні норми не можуть передбачати можливості відступу від них, не мають встановлювати чи відсилати до визначених іншими нормами підстав звільнення суб’єкта від відповідальності в умовах їх недотримання [183, с. 144; 190, с. 26].
Отже можна побачити, що вчення про зобов’язання (зокрема, – втілене у договорах), про відступ від таких зобов’язань або про їх невиконання розвивалися у європейський науково-філософській думці Стародавнього світу, Середньовіччя та Нового часу еволюційним шляхом. Можна спостерігати взаємний зв’язок і кореляцію відповідних наукових підходів та шкіл, а також певні спільні підходи щодо зазначених питань: віднесення аспектів міжнародних догорів і зобов’язань до сфери природного права, пов’язування наслідків відступу від зобов’язання або його невиконання із формою, за якою зобов’язання було укладене, передбачення можливості відступу від зобов’язань – як з метою захисту інтересів суспільства (суспільного блага), так і в умовах зміни обставин та в надзвичайних умовах; розуміння специфіки статусу зобов’язань та їх виконання у стані війни. В останні часи відступ держав від міжнародних зобов’язань розглядається на доктринальному рівні у вимірах стандартів прав людини, протидії тероризму, конфліктів і надзвичайного стану.

1.2. Еволюція механізмів відступу держав від власних зобов’язань з питань статусу та прав людини 

Згадки про можливий відступ держав від своїх зобов’язань у сфері надання певних прав, можливостей, свобод і привілеїв щодо фізичних осіб можна знайти у практиці двосторонніх міжнародних договорів, починаючи як мінімум з XVIII ст. Досі узагальнення таких договірних прописів про відступ від зобов’язань дослідниками не проводилося, тому слід розглянути відповідні історичні нормативні першоджерела. 
Зокрема, згідно зі ст. 14 Ніштадського мирного договору між Росією та Швецією від 30 серпня 1721 р., військовополонені обох сторін мали бути звільненими після ратифікації договору без викупу, так само як і всі «під час цієї війни з одної чи іншої сторони вивезені люди». Водночас ці умови не поширювалися на шведських військовополонених і цивільних осіб, які під час перебування в Росії «за власним бажанням віру грецького сповідання прийняли», про що сторони мали робити застереження в національних нормативних актах [201, с. 122]. Тим самим держави робили в договорі відступ від власних зобов’язань щодо гарантій прав комбатантів і жертв конфлікту. 
Відповідно до ст. 25 Кючук-Кайнарджійського мирного договору між Росією та Туреччиною від 10 липня 1774 р., усі військовополонені й невільники протилежної сторони мали бути звільненими без викупу та беззастережно. Але це зобов’язання держав не поширювалося на осіб, які «…з магометан в імперії Російській добровільно прийняли закон християнський, та християн, що в Оттоманській імперії добровільно ж закон магометанський». Подібний відступ сторони залишали собі й у ст. 2 цього договору щодо видачі іншій стороні злочинців [196, с. 80, 82, 90]. 
Майже аналогічну норму щодо обмеження обов’язків держав видати військовополонених і цивільних полонених містила й ст. 14 Адріанопольського мирного договору між Росією та Туреччиною від 2 вересня 1829 р. [177, с. 112], але у пізніших мирних договорах, таких як Паризький трактат від 18 березня 1856 р. подібних відступів від зобов’язань держав щодо осіб із обмеженою свободою не містилося [203]. 
Цікаві застереження щодо обмеження прав осіб містила ст. 3 Мирного договору між Сполученими Штатами та Великобританією від 3 вересня 1783 р. За нею американські рибалки отримали нарівні з англійськими право вільного вилову риби любого виду на узбережжі Ньюфаундленду, а також на узбережжі, у затоках і гирлах усіх інших місцевостей британських домініонів у Америці, але без права сушки чи обробки улову на березі. Водночас американським рибалкам договором додатково надавалося право сушити й обробляти рибу на усіх незаселених берегах, затоках і гирлах Нової Скотії, островів Магдалени та Лабрадору, але – лише поки вони залишаються незаселеними. Заселення узбережжя надавало можливість Великобританії відступити від гарантованих договором американським рибалкам прав сушки та обробки риби на березі [161].
Згідно нормам ст. 14 Додаткового договору між Росією та Китаєм від 2 листопада 1860 р. російська сторона отримувала право, якщо «згодом, коли… в цьому договорі щодо сухопутної торгівлі зустрінеться що-небудь для тієї чи іншої сторони незручне», відступити від гарантій міждержавної торгівлі, наданих російським і китайським комерсантам. Відступ від зобов’язань договору мав бути здійсненим за ініціативою генерал-губернатора Східного Сибіру, який для цього мав увійти у згоду за конкретним питанням із прикордонними китайськими сановниками та укласти додаткові умови, що серед іншого визначали б права комерсантів обох країн [189, с. 84].
У ст. 10 Мирного договору між Росією та Японією від 5 вересня 1905 р. російським підданим, що мешкали на території, переданій за цим договором Японії, надавалося право продавати своє нерухоме майно та виїжджати в Росію. Водночас ці особи могли за бажанням залишитись на території, переданій Японії, тоді за ними мали бути «збережені та повністю забезпечені заступництвом їхня промислова діяльність та права власності», за умов дотримання японських законів та юрисдикції. Водночас Японія отримувала право відступити від цього договірного зобов’язання та позбавити права перебування на цих територіях або виселити з них тих жителів, які «не мають політичної або адміністративної правоздатності», зобов’язуючись при цьому повністю відшкодувати їх майнові права [165, с. 566].
Спеціальні норми багатосторонніх міждержавних договорів, які містять згадки про відступ від зобов’язань стосовно прав людини, можна знайти у міжнародному праві як мінімум з початку ХІХ ст. Так, у Заключному акті Віденського конгресу від 9 червня 1815 р. у статті 11 усім індивідам гарантувалася «повна, загальна та спеціальна амністія». У ст. 12 цього акту робилося спеціальне застереження про відсутність покарання у майбутньому для усіх осіб, що брали участь у політичних, цивільних або військових подіях у Польщі, про скасування актів та анулювання усіх проваджень, позовів або покарань з цих питань. Водночас у ст. 13 акту робилося додаткове застереження, що така амністія та припинення проваджень з питань конфіскацій не поширюється на випадки, де вже є фінальне рішення або вирок у справі [162].
Раніше на Віденському конгресі 8 лютого 1815 р. вісьма державами – учасницями Паризького миру 1814 р. (Австрія, Великобританія, Іспанія, Португалія, Пруссія, Росія, Франція та Швеція) було схвалено Декларацію щодо загальної заборони работоргівлі, яка у наступному була визначена додатком до вищенаведеного Заключного акту конгресу. У Декларації йшлося про несумісність работоргівлі з принципами гуманності та людської моральності, згадувалося про заборону работоргівлі в окремих державах, про публічну думку щодо потреби її заборони в «усіх цивілізованих країнах» та про потребу й необхідність заборони работоргівлі на рівні договорів, національного законодавства й іншими формальними шляхами [95]. 
Хоча в Декларації визнавалася потреба виконання цієї заборони, з тим щоб «покласти кінець» торгівлі рабами з Африки, цей акт містив застереження, що чіткий термін заборони работоргівлі має бути предметом додаткових перемовин між урядами європейських держав. Тим самим у Декларації дозволявся тимчасовий відступ учасників від виконання власних зобов’язань у сфері забезпечення права на особисту свободу та суб’єктність людини [95]. Сучасний дослідник Тецуя Тойода пробує пояснити це тим, що норми Декларації нібито «містили лише персональні зобов’язання тих, хто її підписав, але згоди на це зобов’язання від урядів отримано не було». При цьому подібні застереження містив і Договір про заборону африканської работоргівлі, підписаний у Лондоні між Австрією, Великобританією, Пруссією та Росією 20 грудня 1841 р. [168, p. 1105].
Саме приписи Декларації 1815 р. та Договору 1841 р. були розвинуті у Генеральному акті, затвердженому 25 лютого 1885 р. на Берлінської конференції стосовно Західної Африки більшістю провідних держав тогочасного світу – Австро-Угорщиною, Бельгією, Великобританією, Данією, Італією, Нідерландами, Німеччиною, Туреччиною, Португалією, Росією, Сполученими Штатами, Францією та Швецією. У цьому документі, дослідженому лише окремими авторами, надаються певні права та гарантії корінному населенню Африки, його представникам, європейським бізнесменам і місіонерам [207, с. 41]. 
Водночас у ст. 8 Генерального акту визначалося, що в усіх випадках, у яких виникли б труднощі щодо застосування встановлених цим актом засад, «…зацікавлені Уряди можуть, за взаємною згодою, звернутися до послуг Міжнародної комісії, з наданням їй на розгляд обставин, які подали привід до цих ускладнень» [100]. Таким чином, майже уперше в міжнародних договорах відступ держав від власних договірних зобов’язань пов’язувався з позицією та діяльністю певної міждержавної структури.
У цьому контексті варто навести наступний після Генерального акту договір про протидію работоргівлі, а саме – Генеральний (Заключний) акт Брюссельської конференції про работоргівлю та імпорт у Африку вогнепальної зброї, споряджень до неї та спиртних напоїв від 2 червня 1890 р., підписаний усіма учасниками Акту 1885 р., до яких також приєдналися Занзібар, Іспанія, Персія та т. зв. «Вільна держава Конго», підконтрольна Бельгії [207, с. 42]. 
Згідно з приписами акту 1890 р., «…держави, які користуються правами верховної влади або протекторатом в Африці, на підтвердження і для більш точного визначення своїх колишніх декларацій зобов’язуються для придушення торгу невільниками вдаватися поступово, залежно від того як дозволять обставини, кожна в своїх володіннях і під своїм власним керівництвом, до вжиття або вищезазначених [в акті] засобів або будь-яких інших, що знайдуть корисними» [101]. Після Першої світової війни акти 1885 р. та 1890 р. були трансформовані багатосторонньою Конвенцією про їх перегляд, підписаною 10 вересня 1919 р. у Сен-Жермен-ен-Лайє [207, с. 43].
За ст. 11 Конвенції про перегляд 1919 р. держави зобов’язалися захищати та сприяти, незалежно від релігії та національної належності, усім релігійним, науковим і благодійним інституціям та починанням, утвореним та організованим резидентами держав-учасниць Конвенції та інших держав Ліги Націй, що мають мету сприяти корінному населенню Африки на шляху прогресу та цивілізації. Особлива турбота при цьому мала надаватися науковим місіям у Африці, їх обладнанню та колекціям. Також у вказаній статті в Африці вичерпно гарантувалася свобода совісті та свобода сповідування усіх форм релігії будь-яким представникам держав-членів Конвенції та Ліги Націй [51].
Місіонерам гарантувалося право вільного в’їзду, подорожування та проживання на африканській території для здійснення власної релігійної діяльності. Водночас, виконуючі такі договірні зобов’язання перед власними громадянами, місіонерами та некомерційними неурядовими структурами, держави-члени Конвенції 1919 р., за абз. 4 її ст. 11, могли їх обмежувати – виходячи з «потреб підтримання публічної безпеки та порядку, або для виконання приписів національного конституційного права щодо здійснення владних функцій у Африці» [51]. 
Таке застереження про відступ від договірних зобов’язань щодо індивідуальних прав у частині згадування про потреби підтримання публічної безпеки та порядку (англ. be necessary for the maintenance of public security and order) можна вважати підґрунтям для наступних подібних застережень в універсальних і регіональних договорах з питань прав людини. Також вартим уваги є те, що Конвенція 1919 р. стала першим виявленим багатостороннім договірним актом, який не лише надав певні права неурядовим некомерційним структурам, але й встановив форми відступу держав від виконання відповідних обов’язків. 
Також варто вказати на приписи Статуту Ліги Націй від 28 квітня 1919 р., який у ст. 19 передбачав можливість «нового розгляду» міжнародних договорів, які стали «неприйнятними» після його схвалення, а також – міжнародних положень, «збереження яких може завдати небезпеки загальному миру». Також у ст. 20 Статуту державам приписувалося «вжити невідкладних засобів щодо забезпечення звільнення себе від зобов’язань» які суперечать нормам Статуту [56]. У ст. 427 Версальського мирного договору, додатком до якого були і Статут Ліги Націй, і положення про Міжнародну організацію праці (далі – МОП), було встановлено загальні принципи договору щодо регламентації праці; серед них вказувалося на потребу визнання, як на етапі міжнародної правотворчості, так і під час нормозастосування, «різниць у кліматі, звичках та звичаях, економічних можливостях та традиціях виробництва» [163].
Варто зауважити, що у наступному відступ сторін від зобов’язань містився й у Конвенції про рабство від 25 вересня 1926 р. (підписана радянською Україною 29 серпня 1956 р. та ратифікована 3 грудня 1958 р.). На відміну від попередніх угод щодо протидії рабству та работоргівлі, у Конвенції 1926 р. відступ від зобов’язань стосувався не рабства, а примусової праці. Так, у частині 2 ст. 5 цієї Конвенції було вказано, що примусова праця може вимагатися лише для громадських цілей. Але водночас у Конвенції додавалося застереження, що на тих територіях, де ще існує обов’язкова або примусова праця для інших цілей, крім громадських, її сторони будуть прагнути до поступової і, можливо, якнайшвидшої ліквідації цієї практики. При цьому додавалося, що обов’язкова чи примусова праця повинна «незмінно мати винятковий характер», завжди належно винагороджуватися та не тягнути видалення робітників з їх звичайного місця проживання. Відповідальність за будь-яке застосування обов’язкової чи примусової праці покладалася на компетентні центральні влади відповідної території [153].
Утім, застереження Конвенції 1926 р. щодо відступу від зобов’язань у сфері примусової праці вже слід розглядати відповідно до практики застережень щодо відступів, які були на той час здійсненими у конвенціях МОП. Ці процеси починаючи з 1919 р. були, зокрема, відображені у конвенціях МОП № 1–9 та ін., затверджених на 1-3 сесіях Міжнародного бюро праці (далі – МБП) у Вашингтоні, Генуї та Женеві.
Конвенція МОП № 1 про обмеження робочого часу на промислових підприємствах до восьми годин на день та сорока восьми на тиждень від 28 листопада 1919 р., що отримала 52 ратифікації, містить значну кількість таких застережень. Так, за її ст. 5 встановлені конвенцією гарантії трудових прав щодо обмежень робочого часу можуть не застосовуватися «у виняткових випадках», але – виключно за умов укладання з цього приводу угоди між профспілкою та роботодавцем, затвердженої в наступному спеціальним рішенням уряду. У п. «b» ч. 1, ч. 2 ст. 6 цієї угоди робиться згадка про перевищення конвенційних норм робочого часу, «щоб дати підприємству можливість у виняткових випадках впоратися з незвичайним навантаженням в роботі», із зазначенням, що такі правила можуть бути встановлені владою тільки після консультації з відповідними організаціями роботодавців і працівників, але – якщо такі організації існують [16]. 
Ці правила мали встановлювати максимум додаткового робочого часу для кожного випадку, причому розмір ставки оплати праці за понаднормовий час не міг становити менше однієї з чвертю звичайної ставки. Водночас за ст. 7 Конвенції № 1 кожна держава мала повідомляти МБП як повну інформацію щодо дії договорів, згаданих у ст. 5 угоди, так і повні відомості про правила, які встановлюються відповідно до ст. 6, та відомості про їх застосування. МБП було зобов’язано подавати з цих питань щорічну доповідь Генеральній конференції МОП [16]. 
Водночас Конвенція МОП № 4 щодо праці жінок у нічний час від 28 листопада 1919 р. у ст. 4 дозволяла державам-учасницям відступати від власних зобов’язань у випадках непереборної сили, коли на конкретному підприємстві має місце перерва в роботі, що не має періодичного характеру та яку неможливо було передбачити. Також відступ від зобов’язань передбачався у випадках, коли нічна робота була пов’язана з потребою уникнути безумовної втрати швидкопсувних матеріалів, що обробляються. Також у ст. 6, 7 цієї угоди дозволялося не скасовувати, а скорочувати нічний час праці жінок «на промислових підприємствах, що піддаються сезонним впливам і у всіх випадках, коли цього вимагають надзвичайні обставини», із особливим режимом праці у країнах, «де через кліматичні умови робота в денний час особливо важка» [19]. 
У Конвенції МОП № 6 обмеження нічної праці неповнолітніх старше шістнадцяти років могли не застосовуватися державами «у разі виникнення надзвичайних обставин, які не могли бути попереджені або передбачені, якщо вони не носять періодичного характеру і якщо вони порушують нормальний хід роботи промислового підприємства». Також у ст. 7 цієї угоди вказувалося, що заборону нічної праці може бути тимчасово відмінено урядом щодо підлітків віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років, «у разі виникнення надзвичайних обставин, якщо цього вимагають суспільні інтереси» [21]. Серед іншого цікаво, що наведені норми спростовують думку низки авторів, зокрема В. Ю. Ухова, про те, що початок формування інституту надзвичайного стану в міжнародному праві нібито відбувся саме на регіональному рівні через прийняття Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 р. (далі – ЄКПЛ) та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 р. (далі – МПГПП) [142, p. 4; 244, с. 35].
Слід звернути особливу увагу на приписи Конвенції МОП № 14 щодо запровадження щотижневого відпочинку на підприємствах промисловості від 17 листопада 1921 р., яка отримала 120 ратифікацій державами світу. У ч. 1 ст. 1 цієї угоди надавалося визначення категорії «промислове підприємство» (англ. industrial undertaking), але водночас у ч. 2 цієї ж статті зазначалося, що держави-учасниці можуть передбачати спеціальні виключення щодо цього визначення з метою обмеження сфери дії конвенції [25].
Згідно приписів ст. 3 та ст. 4 Конвенції № 14 кожна держава-член отримала можливість відступати від конвенційних зобов’язань щодо осіб, зайнятих на промислових підприємствах, де працюють члени тільки однієї родини. Також держави отримали можливість легалізувати «повні або часткові винятки (включаючи відстрочення або скорочення)» з конвенційних зобов’язань, із «особливим урахуванням всіх необхідних міркувань гуманності й економічних факторів і після консультацій з відповідальними організаціями роботодавців і працівників, де такі організації є» [25]. 
Якщо такі відступи були законодавчо закріплені у державі до приєднання до цієї конвенції, держава звільнялась від обов’язку провадити такі консультації. Але водночас держави мали законодавчо закріпити, «в міру можливості, компенсаційні періоди відпочинку за відстрочки або скорочення», за винятком випадків, коли вони вже були передбачені угодами або звичаями [25]. При цьому за ст. 6 Конвенції № 14 кожна з держав-членів мала скласти перелік винятків (англ. exemptions), здійснених на підставі її вищенаведених приписів, та передати його до МБП, а потім повідомляти йому кожні два роки про всі зміни, які відбулись у цьому переліку. МБП мало подавати доповідь з цього питання Генеральній конференції МОП [25]. 
Варто дослідити відповідні повідомлення держав МОП щодо відступу від власних зобов’язань на прикладі Конвенції № 1. Станом на 1932 р. відомості щодо відступу від зобов’язань за ст. 5 цієї конвенції подали Бельгія, Болгарія, Румунія та Чехословаччина. Бельгія звітувала про закон від 14 липня 1921 р., який дозволив збільшувати тривалість робочих годин актом корони у виключних випадках, за умов згоди з цього приводу між організаціями робітників і роботодавців [157].
Болгарія у звіті відзначала, що угоди між роботодавцями та профспілками про збільшення тривалості робочого часу заборонені урядовим актом № 24 1919 р. При цьому вказувалося, що згідно параграфу 18 Акту про здоров’я та безпеку робітників, зміни тривалості робочого часу може запроваджувати Міністр комерції, промисловості та праці після консультацій із Верховною радою з праці та соціального страхування, але відзначалося, що на практиці такі зміни не запроваджували. У звітах Чехословаччини йшлося про ст. 5 Акту від 19 грудня 1918 р., нормами якої дозволялося за підсумками колективних переговорів модифікувати тривалість робочого часу у певні періоди для працівників сільського господарства та транспорту. Румунія вказала на норму параграфа 39 Акту від 9 квітня 1928 р., за яким не встановлювався обов’язок щотижневого обмеження робочого часу – якщо відповідна праця є сезонною або за власною природою залежить від атмосферних або сільськогосподарських умов. Цікаво, що Литва та Португалія у власних звітах відзначали відсутність спеціальних відступів від конвенційних норм, дозволених у ст. 5 Конвенції МОП № 1 [157]. 
Починаючи з Конвенції МОТ № 2 щодо безробіття, низка угод МОТ першої половини ХХ ст. містила стандартне застереження щодо можливості відступу держав-учасниць від власних зобов’язань у сфері трудових і соціальних прав. Так, у ст. 5 Конвенції № 2, яка отримала 57 ратифікацій, визначалося, що кожний член МОП, який ратифікував цей договір, зобов’язується застосовувати його до своїх колоній, протекторатів і володінь, які не мають повною мірою самоврядування, але – «за винятком тих випадків, коли через місцеві умови її положення незастосовні», або ж «із такими змінами, які можуть виявитися необхідними для пристосування її положень до місцевих умов». З цих питань держави-учасниці мали сповіщати МБП про заходи, вжиті щодо кожної зі своїх колоній, протекторатів і володінь, які не користуються повною мірою самоврядуванням [17].
Абсолютно аналогічну норму містили інші угоди, схвалені на першій сесії МБП 28 листопада 1919 р., зокрема – ст. 6 Конвенції МОП № 3 про працю жінок до та після пологів, яка отримала 34 ратифікації [18], ст. 8 Конвенції МОП № 5 про встановлення мінімального віку допуску дітей на промислове виробництво [20] та ст. 9 Конвенції МОП № 6 про нічну працю молоді в промисловості [21]. Ця ж норма містилась у перших «морських» конвенціях МОП, затверджених на другій сесії МБП 9-10 липня 1920 р. – у ст. 5 Конвенції МОП № 7 про встановлення мінімального віку допуску дітей до працевлаштування на морі [22], у ст. 4 Конвенції МОП № 8 щодо допомоги з безробіття у випадках втрати чи затоплення судна [23] та у ст. 11 Конвенції МОП № 9 про встановлення засобів пошуку працевлаштування моряків [24].
Конвенція МОП № 17 щодо компенсацій робітникам за нещасні випадки від 10 червня 1925 р. у ст. 2 дозволила робити державам винятки у власному законодавстві для епізодичних і непрофільних працівників, у ст. 11 ув’язала законодавче визначення заходів із відшкодування потерпілим в результаті нещасних випадків з національними обставинами (англ. having regard to national circumstances) [26]. Конвенція МОП № 20 щодо нічної праці в хлібопекарнях від 8 червня 1925 р. у ст. 3 та 4 передбачала можливість встановлення державною владою як постійних, так і тимчасових винятків з конвенційних прописів, але виключно після консультацій з відповідними організаціями роботодавців і працівників, без окремого повідомлення про винятки до органів МОП [27]. Подібні приписи щодо умов постійних і тимчасових відступів держав від конвенційних зобов’язань містили й норми ст. 7 та 8 Конвенції МОП № 30 щодо регулювання робочого часу в торгівлі та в установах від 28 червня 1930 р. [33].
Перевищення конвенційних обмежень робочого часу, «щоб уникнути серйозних ускладнень в нормальному процесі виробництва» без спеціального інформування МОП, дозволялося у ст. 3 Конвенції МОП № 43 щодо регулювання робочого часу на підприємствах з автоматичного виробництва листового скла від 21 червня 1934 р. [45] та у ст. 3 Конвенції МОП № 49 щодо обмеження робочого часу на підприємствах з виробництва пляшкового скла від 25 червня 1935 р. [49]. Подібні норми містила й ст. 4 Конвенції МОП № 41 щодо нічної праці жінок (переглянутої) від 19 червня 1934 р. [44].
Потребу звітування до МБП стосовно усіх відступів, постійних і тимчасових, від власних договірних зобов’язань, здійснених шляхом законодавчого регулювання після консультацій з роботодавцями та профспілками, містила й ст. 11 Конвенції МОП № 31 з обмеження робочого часу на вугільних шахтах від 18 червня 1931 р. та ст. 11 однойменної Конвенції МОП № 46 (переглянутої) від 21 червня 1935 р. [34; 47].
Особливим у частині звітування до МБП став механізм щодо відступу від зобов’язань, встановлений у ст. 2 та 5 Конвенції МОП № 26 щодо створення механізму фіксації мінімальної оплати праці від 16 червня 1928 р. За ним держави-учасниці мали щороку надавати до МБП загальний звіт, що мав охопити перелік галузей або секторів промисловості, на які поширюється процедура встановлення мінімальної заробітної плати, із зазначенням методів і результатів застосування цієї процедури, а також, у короткій формі, – приблизного числа охоплених робочих, встановлених мінімальних ставок заробітної плати та інших найбільш важливих умов, якщо такі є, встановлених щодо цих ставок [30].
Слід звернути увагу й на специфічний дозвіл відступу від зобов’язань, який містився у ст. 15 Конвенції МОП № 28 щодо захисту від нещасних випадків робітників, задіяних у завантаженні чи розвантаженні суден від 21 червня 1929 р. та був відтвореним у ст. 15 однойменної Конвенції МОП № 32 від 27 квітня 1932 р. (переглянутої). За ним кожна держава-учасниця угоди могла передбачити відносно її положень загальні або часткові винятки стосовно «будь-якої пристані, молу, причалу або іншого подібного місця, на яких операції здійснюються лише в окремих випадках, або де перевезення вантажів має обмежений характер і здійснюється невеликими суднами, або окремими спеціальними суднами чи їх різновидами, або суднами з тоннажем менше встановленого», а також у випадках, коли внаслідок кліматичних умов практично неможливо (англ. would be impracticable) вимагати дотримання положень конвенції. При цьому про такі «загальні або часткові винятки» (англ. exemptions and exceptions) держава мала сповіщати МБП [31; 35].
Конвенція МОП № 29 щодо примусової чи обов’язкової праці від 28 червня 1930 р. дуже детально визначила можливості відступу держав від зобов’язань у сфері заборони примусової та обов’язкової праці. Зокрема, нею було визначено процедури делегування повноважень місцевій владі від центральної – щодо визначення можливості запроваджувати тимчасові дозволи примусової чи обов’язкової праці в певних місцевостях, було встановлено умови, за яких ця праця може вважатися тимчасово прийнятною. Наприклад, у ст. 19 Конвенції № 29 було вказано, що компетентні органи влади дозволяють застосування примусової обробки землі тільки з метою попередження голоду або нестачі продовольчих продуктів, і завжди за умови, що отримані в результаті цього сільськогосподарські продукти або продовольство залишалися б власністю осіб або колективу, які їх виробили. 
Згідно з вимогами ст. 22 та ст. 23 Конвенції МОП № 29 щорічні обов’язкові доповіді держав-учасниць про заходи з проведення в життя її положень мали подаватися до МБП із включенням до них максимально повної інформації (англ. as full information as possible) щодо кожної відповідної території: про розміри застосування на ній примусової чи обов’язкової праці, а також про цілі застосування цієї праці; дані про захворюваність і смертність; про тривалість робочого дня; про ставки і порядок виплати заробітної плати, а також – про всі інші пов’язані з цим відомості. При цьому держави мали здійснити повну і точну регламентацію застосування примусової чи обов’язкової праці, яка серед іншого неодмінно мала містити правила, що дозволяли б кожній особі, залученій до примусової чи обов'язкової праці, пред’являти владі будь-які претензії щодо умов праці, та що гарантували б розгляд і прийняття до уваги цих претензій [32].
Цікавим за формою був дозвіл держави відступити від власних зобов’язань, який містився у Конвенції МОП № 34 щодо комерційних агентств найму від 29 червня 1933 р. Цей акт у ст. 3 приписав державам повністю ліквідувати протягом трирічного періоду відповідні комерційні (платні) агентства найму, не створювати нові комерційні агентства найму та здійснювати ефективний контроль за наявними агентствами. Водночас у ст. 3 цієї конвенції компетентний орган влади міг дозволити вилучення (англ. exceptions) з договірних положень «у виняткових випадках» (англ. in exceptional cases), та тільки після проведення консультацій із зацікавленими організаціями роботодавців і працівників [37]. 
Таке вилучення допускалося виключно щодо агентств найму окремих, законодавчо визначених категорій працівників, що належали до професій, в яких найм мав здійснюватися «в особливих умовах, що виправдовують такі вилучення» (англ. under special conditions justifying such an exception); про усі такі вилучення мало повідомлятися МБП [37]. Додамо, що Конвенція МОП № 50 щодо регулювання окремих спеціальних систем набору працівників від 20 червня 1936 р. у ст. 3 дозволила виключати компетентній владі зі сфери дії договору низку видів систем набору робітників, без наступного спеціального повідомлення про це органи МОП [50].
Варто констатувати, що низка конвенції МОП дозволяла державам-учасницям робити відступи від конвенційних гарантій щодо окремих категорій працівників, без проведення консультацій з роботодавцями і профспілками та без наступного повідомлення про відступ від зобов’язань до МОП. Зокрема, такі дозволи містились:
- у ч. 2 ст. 2 Конвенції МОП № 24 про медичне страхування працівників промисловості, торгівлі та домашніх робітників від 15 червня 1927 р. (4 категорії працівників) [28];
-у ч. 2 ст. 2 Конвенції МОП № 25 про медичне страхування робітників сільського господарства від 15 червня 1927 р. (6 категорій працівників) [29];
- у ч. 3 ст. 1 Конвенції МОП № 30 щодо регулювання робочого часу в торгівлі та в установах від 28 червня 1930 р. (4 категорії працівників) [33]; 
- у ч. 3 ст. 1 Конвенції МОП № 33 щодо віку допуску дітей до непромислової праці від 30 квітня 1932 р. (дві категорії працівників) [36];
- у ч. 2 ст. 2 Конвенції МОП № 35 про обов’язкове страхування за віком для робітників промисловості та торгівлі, вільних професій, надомників та домашніх робітників від 29 червня 1933 р. (10 категорій працівників) [38];
- у ч. 2 ст. 2 Конвенції МОП № 36 про обов’язкове страхування за віком для робітників у сільському господарстві від 29 червня 1933 р. (9 категорій працівників) [39];
- у ч. 2 ст. 2 Конвенції МОП № 37 про обов’язкове страхування за інвалідністю для робітників промисловості та торгівлі, вільних професій, надомників та домашніх робітників від 29 червня 1933 р. (10 категорій працівників) [40];
- у ч. 2 ст. 2 Конвенції МОП № 38 про обов’язкове страхування за інвалідністю для робітників у сільському господарстві від 29 червня 1933 р. (9 категорій працівників) [41];
- у ч. 2 ст. 2 Конвенції МОП № 39 про обов’язкове страхування вдів та сиріт робітників промисловості та торгівлі, вільних професій, надомників та домашніх робітників від 29 червня 1933 р. (10 категорій працівників) [42];
- у ч. 2 ст. 2 Конвенції МОП № 40 про обов’язкове страхування вдів та сиріт робітників у сільському господарстві від 29 червня 1933 р. (9 категорій працівників) [43].
Окремо слід зазначити, що у ч. 2 ст. 2 Конвенції МОП № 44 про забезпечення виплат або допомоги вимушеним безробітним від 23 червня 1934 р. містився подібний дозвіл відступу від зобов’язань щодо низки категорій працівників. Але при цьому у ч. 3 ст. 2 цього договору, на відміну від вищенаведених конвенцій МОП із страхування, містилося зобов’язання державам-членам щороку у власних доповідях про застосування цієї конвенції зазначати винятки, зроблені ними на підставі її ч. 2 ст. 2 [46].
Варто вказати, що вищенаведені конвенції МОП з питань соціального страхування містили загальний дозвіл державам-учасницям відступати від конвенційних зобов’язань, запровадивши спеціальні положення для працівників прикордонних районів, місце роботи яких знаходиться на їх території, а постійне місце проживання – за кордоном, без окремого повідомлення органів МОП (ст. 14 Конвенції МОП № 35 [38], ст. 14 Конвенції МОП № 36 [39], ст. 15 Конвенції МОП № 37 [40], ст. 15 Конвенції МОП № 38 [41], ст. 17 Конвенції МОП № 39 [42], ст. 17 Конвенції МОП № 40 [43]). 
Цікаво, що Конвенція МОП № 48 щодо заснування міжнародного механізму забезпечення права на страхування для інвалідів, літніх осіб, вдів та сиріт від 22 червня 1935 р., не надаючи можливості такого відступу, водночас дала державам право відмовитися від застосування конвенційних положень у своїх взаєминах з іншою державою-членом МОП, законодавство якої не передбачало конкретного виду ризику, щодо якого мала бути б надана допомога [48]. Вкрай важливою є й норма ст. 9 Конвенції МОП № 30 щодо регулювання робочого часу у торгівлі та в установах від 28 червня 1930 р. щодо можливостей відступу від зобов’язань цієї угоди рішенням уряду в разі війни або інших «надзвичайних обставин, що загрожують національній безпеці» (англ. emergency endangering national safety) [33].
Слід звернути увагу на ще одну специфіку низки конвенцій МОП першої половини ХХ ст. Крім наведених загальних застережень щодо відступу від зобов’язань для усіх держав-членів, ці угоди містили спеціальні норми, які дозволяли відступати від зобов’язань окремим незалежним країнам або на окремих залежних територіях держав-учасниць. Так, у ст. 9 Конвенції МОП № 1 містилися особливі умови її дії для Японії, а у ст. 10 – для Британської Індії, що дозволяли Великобританії робити відступи від конвенційних стандартів трудових прав [16]. 
У ст. 5 Конвенції МОП № 4 про працю жінок у нічний час додатковий відступ від зобов’язань гарантувати трудові права отримали Індія та Сіам, за умови термінового схвалення акту національного уряду щодо конкретних підприємств і повідомлення МБП про кожне таке рішення [19]. За ч. 1 ст. 5, ст. 6 Конвенції МОП № 5 та за ст. 5, 6 Конвенції МОП № 6, право на обмеження та відступ від конвенційних обов’язків отримали відповідно Японія та Індія [20; 21]. Слід додати, що Японія звітувала до МОП про власні дії з відступу від зобов’язань, дозволених цій країні у ст. 5 Конвенції № 5. Зокрема у звіті Японії, із вказівкою на п. «а» параграфу 2 закону від 29 березня 1923 р., вказувалося, що дозвіл дітям до 12 років працювати був можливим лише за умов отримання ними начальної освіти і на «визначені легкі та прості роботи» [157].
Пізніше лише окремі конвенції МОП надавали можливість відступу від зобов’язань окремим державам-членам. Так, у ст. 10 Конвенції МОП № 24 про медичне страхування працівників промисловості, торгівлі й домашніх робітників та у ст. 9 Конвенції МОП № 25 про медичне страхування робітників сільського господарства від 15 червня 1927 р., містилися однакові норми. За ними країни, території яких включають великі й малонаселені регіони, можуть не застосовувати відповідну конвенцію в районах, де внаслідок невеликої густоти і сильного розпорошення населення, а також відсутності засобів інформації і зв’язку, конвенційна організація страхування на випадок хвороби є неможливою; при цьому робилося окреме застереження, що у Європі тільки Фінляндії надавалося право робити такий виняток [28; 29]. За наведеними нормами держави, які передбачали зробити виняток, дозволений відповідною статтею, мали повідомити про свої наміри Генерального директора МБП, одночасно з направленням свого офіційного документа про ратифікацію, із вказівкою про те, до яких районів застосовують цей виняток і через які причини [28; 29].
У ст. 9 Конвенції МОП № 33 щодо віку допуску дітей до непромислової праці від 30 квітня 1932 р. вказувалося, що положення більшості її статей не застосовуються до Індії. Однак для Індії Конвенцією встановлювалися інші стандарти праці дітей і вказувалося, що якщо в Індії буде прийнято законодавство, яке встановить обов’язкове відвідування школи до чотирнадцятирічного віку, ці спеціальні норми перестануть застосовуватися, і в Індії стануть застосовними загальні норми цієї Конвенції [36].
Конвенція МОП № 41 щодо нічної праці жінок (переглянута) від 19 червня 1934 р. у ст. 5 визначала, що в Індії та Сіамі застосування її норм може бути тимчасово призупинено відповідним урядом стосовно будь-якого промислового підприємства, за винятком фабрик, які визначаються в національному законі; повідомлення про кожний такий випадок мало надсилатись до МБП [43].
Цікаво, що починаючи з Конвенції № 14 договори, ухвалені під егідою МОП, змінили стандарти щодо можливості відступу держав-учасниць від конвенційних зобов’язань у колоніях і залежних територіях. Наприклад, у ст. 12 Конвенції № 14 в її первинній редакції відзначалося, що кожний член МОП, який її ратифікував, зобов’язується застосовувати її до своїх колоній, володінь і протекторатів відповідно до положень статті 421 Статуту МОП [25]; аналогічні норми містилися й у Конвенціях МОП № 10–13, 15, 16 та 18. Варто додати, що згідно ст. 421 Статуту МОП у редакції 1919 р. держави-учасниці мали застосовувати ратифіковані ними конвенції до власних не самоврядних колоній, протекторатів і володінь, крім випадків, коли конвенція не може бути застосованою через місцеві умови або застосовується із модифікаціями (англ. modifications), які можуть бути потрібними, щоб пристосувати (англ. to adapt) конвенцію до місцевих умов. При цьому держави мали повідомляти МБП про заходи, вжиті з цього приводу у відповідних колоніях, протекторатах і володіннях [163].
Подібна норма щодо підстав відступу держав від зобов’язань у сфері трудових та соціальних прав у колоніях збереглася у ч. 1 ст. 35 Статуту (Конституції) МОП зі змінами 1922, 1945, 1946 та 1953 рр. Водночас порядок повідомлення про такий відступ з часом було максимально деталізовано; так, за ч. 2 ст. 35 Статуту МОП держава, що ратифікувала конвенцію МОП, мала в найкоротший термін після цього надіслати Генеральному директорові МБП декларацію про те, якою мірою вона зобов’язується забезпечувати застосування положень даної конвенції до залежних територій, що не мають самоврядування. Така декларація мала містити всі відомості щодо обсягу обмежених і гарантованих прав працівників, вказаних у зазначеній конвенції. При цьому за ч. 3 ст. 35 цього акту кожна держава МОП, що направила вищезазначену декларацію, може час від часу, відповідно до положень конвенції, надавати МОП подальші заяви, які змінюють умови попередніх заяв щодо відступу від зобов’язань та вказують на справжній стан забезпечення прав щодо вищезазначених територій [110].
У ч. 4–8 ст. 35 Статуту МОП було регламентовано надання декларацій щодо територій, які мають національне самоврядування. При цьому для таких територій також визнавалося право визначити в декларації про прийняття зобов’язань зміни (англ. modification) положень конвенції, «необхідні для застосування її до місцевих умов та надавати з цього приводу нові заяви в наступному, які змінюють умови будь-якої попередньої заяви або денонсують від імені зацікавленої території зобов’язання, пов’язані з цією конвенцією [110]. Варто констатувати, що МБП на виконання ст. 421 Версальського договору робило запити державам МОП щодо меж їх відступу від застосування конвенційних норм у власних колоніях. При цьому в запитах вимагалося «вказати, наскільки можливо» природу умов, які могли призвести до рішення держави не застосовувати конвенцію або застосувати її з модифікаціями; також запити приписували надати до МБП усі відповідні правові тексти та звіти [157]. 
Варто уваги, що не усі колоніальні країни звітували до МОП про відповідні відступи від зобов’язань на залежних територіях. Так,  на 1932 рік про стан справ із застосуванням Конвенції № 5 в колоніях звітували лише Бельгія, Великобританія, Данія, Нідерланди та Японія. При цьому в заяві Данії констатувалося, без обґрунтування причин, що ратифікація не охоплює Гренландію. У заяві Японії значилося, що конвенція не буде застосована до колоній, «оскільки їх умови помітно відрізняються від тих, що діють в самій країні». У заяві Бельгії вказувалося, що Міністерство колоній «переглядає можливість застосування конвенції до Бельгійського Конго та до підмандатних Бельгії територій», а також містилася обіцянка у наступному схвалити щодо цього остаточне рішення [157].
На відміну від таких стислих повідомлень Великобританія надала у звіті МОП ретельні відомості щодо застосування норм Конвенції, повністю або із певними обмеженнями, у частині власних колоній (на Кіпрі, Маврикії, Північному Борнео, островах Гілберта та Елліс, островах Св. Єлени, Тринідаді, Фіджі, Цейлоні, у Гонконзі, Палестині, Танганьїці, Уганді, Федеральних штатах Малайзії), із вказівкою на відповідні конкретні схвалені акти та їх норми. Спеціально вказувалося на законодавство Мальти, яке на час звіту не набрало чинності, та згадувалося, що законодавство, яке застосовує конвенцію, не запроваджено, але передбачається на Гібралтарі, Занзібарі, Золотому Березі, Сейшелах і Соломонових островах, у Британській Гвіані, Британському Гондурасі, Гамбії, Кенії, Нігерії, Ньясаленді, Північній Родезії та Сьєрра-Леоне [157]. 
Вартим уваги є дуже ретельний та об’єктивний звіт Нідерландів щодо застосування конвенції у Голландській Східній Індії, який охоплює не лише ретельний аналіз запровадження законодавчих обмежень дитячої праці у різних галузях економіки, але й містить кількісні відомості щодо виявлених порушень цього законодавства за встановлені річні періоди. Цікаво, що водночас у звітах Нідерландів йшлося про те, що в Суринамі місцеві умови «запобігли застосуванню конвенції та зробили неможливими запровадження модифікацій, які б дозволили зробити конвенцію можливою для застосування у місцевих обставинах». Водночас вказувалося, що у Кюрасао «конвенція не застосовується, такий крок не є необхідним» [157].
Цікаво, що у вкрай важливій Конвенції МОП № 29 щодо примусової чи обов’язкової праці від 28 червня 1930 р., яка набрала протягом ХХ ст. 178 ратифікацій, відповідну формулу щодо поширення дії конвенційних норм на колонії держав-учасниць було трансформовано. За ст. 26 цього договору, кожний член МОП, який його ратифікував, мав застосовувати його до територій, що знаходяться під його суверенітетом, юрисдикцією, протекторатом, сюзеренітетом, опікою або управлінням, тою мірою, якою він має право прийняти на себе зобов’язання, які зачіпають питання внутрішньої юрисдикції цієї території узагалі [32]. 
Однак, якщо така держава – член МОП мала бажання скористатися вищенаведеними нормами Статуту МОП, вона мала супроводити власний ратифікаційний акт заявою із зазначенням:
- територій, на яких вона має намір застосовувати положення конвенції без змін;
- територій, на яких вона має намір застосовувати положення конвенцій зі змінами, і деталей цих змін;
- територій, відносно яких вона відкладає своє рішення щодо дії конвенції.
Така заява мала вважатися невід’ємною частиною документа про ратифікацію та спричиняти однакові з ним наслідки. Відповідна держава могла наступною заявою відмовитися від усіх або частини застережень, що містяться в її попередній заяві [32]. Можна висунути гіпотезу, що таке формулювання процедур відступу від зобов’язань виникло у Конвенції МОП № 29 через ті практичні проблеми, з якими зіткнулося МБП при аналізі національних повідомлень про відступ від конвенційних зобов’язань за попередніми угодами МОП.
Дослідивши аспекти розвитку механізмів відступу держав від зобов’язань з питань статусу та прав людини, варто прийти до таких висновків. Як мінімум з ХVІІІ ст. держави передбачали можливість відступу від власних договірних зобов’язань щодо гуманітарних питань (захист населення під час війни, обмін військовополоненими, інтереси купців і рибалок). Такий відступ міг носити як взаємний, так і односторонній характер та відображатися в самій угоді про відповідні права. До ХХ ст. єдиного підходу щодо переліку правомірних підстав такого відступу стосовно двосторонніх договорів міжнародне право не опрацювало. 
Починаючи з 1815 р. питання відступу держав від гуманітарних зобов’язань з’являється в колективних міжнародних актах, спрямованих на протидію рабству та работоргівлі. У Генеральному акті Берлінської конференції 1885 р. уперше такий відступ пов’язується із позицією та діяльністю спеціальної міжнародної структури, а в Конвенції про перегляд 1919 р. такий відступ уперше пов’язується із потребами підтримання публічної безпеки та порядку. Безумовним є вплив цих механізмів відступу держав від зобов’язань у гуманітарній сфері на подальший розвиток аналогічних механізмів сучасного міжнародного права прав людини.
Наступна еволюція нормативних механізмів відступу держав від власних зобов’язань у сфері прав людини відбулася в межах становлення системи конвенцій, схвалених у першій половині ХХ ст. під егідою МОП. Такий відступ як правило охоплював певні умови незастосування вимог конвенцій, пов’язаних зі специфікою окремих видів виробництв, окремих категорій робітників або з особливостями окремих місцевостей, та передбачав обов’язкове повідомлення МБП про вчинений відступ і схвалене законодавство. Особливі умови та форми відступу могли встановлюватися як для окремих незалежних держав, які мали специфіку розвитку національного господарства, так і для залежних територій держав-учасниць конвенції. Практичні проблеми, з якими зіткнулося МБП при аналізі національних повідомлень про відступ від конвенційних зобов’язань за першими конвенціями МОП, призвели до більш ретельної регламентації процедур відступу від зобов’язань у наступних угодах.

1.3. Процедури відступу держав від власних зобов’язань у сучасному праві міжнародних договорів 

Сьогоденна система права міжнародних договорів сформувалася після Другої світової війни в межах відповідного світового правопорядку, що ґрунтується на нормах Статуту ООН від 26 червня 1945 р. Адже за ст. 103 цього акту, у випадку, коли зобов’язання держав-членів ООН за Статутом знаходяться у суперечності з їх зобов’язаннями за будь-якою іншою міжнародною угодою, переважну силу мають зобов’язання за Статутом ООН. Водночас, встановлюючи високі стандарти справедливості та фіксуючи низку принципів міжнародного права, які стали для держав нормами sui generis, Статут ООН у ст. 107 констатував, що жодна з його норм не може «позбавити сили чи усунути» (англ. invalidate or preclude) дії стосовно будь-якої держави, яка протягом Другої світової війни була ворогом будь-якого з підписантів цього Статуту, вчинені або санкціоновані в результаті цієї війни урядом, що ніс відповідальність за такі дії [8]. Тим самим на рівні Статуту ООН державам-членам дозволялося робити відступи від власних статутних зобов’язань, зокрема й у сфері прав та інтересів індивідів, якщо такі відступи були прямим наслідком Другої світової війни.
Варто вказати на загальні стандарти дії міжнародних договорів, закріплені у Віденській конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 р. Українська РСР приєдналася до цієї угоди разом з СРСР [202], із низкою застережень (що прямо не пов’язані з питаннями відступу від договірних зобов’язань) та із заявою про те, що Українська РСР «…зберігає за собою право вживати будь-яких заходів по охороні своїх інтересів у разі недодержання іншими державами положень Віденської конвенції» [236]. Слід зауважити, що положення Віденської конвенції 1969 р. є обов’язковими лише стосовно міждержавних договорів, що були укладені державами-учасницями після набрання конвенцією 1969 р. чинності щодо цих держав. 
Відповідно, для України ця конвенція охоплює усі міжнародні договори України, схвалені під егідою Ради Європи, зокрема ЄКПЛ від 4 листопада 1950 р. та протоколи до неї [193]. Дещо іншою є ситуація з МПГПП та Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 р. [199], до яких Українська РСР приєдналася указом Президії Верховної Ради № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 р. [238], тобто – до приєднання до Віденської конвенції 1969 р. 
Водночас Україна приєдналася до Факультативного протоколу до МПГПП від 16 грудня 1966 р. [246] постановою Верховної Ради Української РСР від 25 грудня 1990 р. № 582-XII [237], отже для України Віденська конвенція 1969 р. охоплює зобов’язання за Факультативним протоколом. Також положення Віденської конвенції 1969 р. фактично відтворені у Віденській конвенції про право договорів між державами та міжнародними організаціями або між міжнародними організаціями від 21 березня 1986 р., яка не набрала чинності, маючи 32 ратифікації держав з 35 необхідних [170]. 
Слід зазначити, що Віденська конвенція 1969 р. набрала чинності для тогочасних держав-членів 27 січня 1980 р. [171], але на той момент МПГПП і водночас Факультативний протокол до нього вже набув чинності для 21 держави, що приєдналися до них до 1980 р. (це Барбадос, Венесуела, Данія, Домініканська Республіка, Еквадор, Італія, Канада, Колумбія, Коста-Ріка, Конго, Маврикій, Мадагаскар, Норвегія, Панама, Сенегал, Суринам, Швеція, Уругвай, Фінляндія та Ямайка). Відповідно ці країни та інші з 116 держав-учасниць Факультативного протоколу до МПГПП, що узагалі не входять до 114 держав-учасниць Віденської конвенції 1969 р. (наприклад, Замбія чи Непал) [138; 170], теоретично можуть робити спроби не використовувати вимоги конвенції 1969 р. щодо власних зобов’язань за МПГПП та Факультативним протоколом. 
Аналогічно, хоча текст ЄКПЛ неодноразово змінювався протоколами до неї та його чинна для усіх держав Ради Європи редакція з’явилася після 1980 р., низка країн Ради Європи не є членами Віденської конвенції 1969 р. (це Азербайджан, Ісландія, Монако, Норвегія, Сан-Марино, Румунія, Туреччина та Франція) [170]. Тому ці країни формально не зв’язані нормами Віденської конвенції 1969 р. при застосуванні ЄКПЛ та протоколів до неї. Отже, вітчизняна ситуація, коли норми міжнародних договорів у сфері прав людини (включно з нормами про відступ від зобов’язань) слід виконувати з урахуванням Віденської конвенції 1969 р., є поширеною, але не єдиною можливою юридичною ситуацією для держав світу та країн Ради Європи зокрема, як мінімум у формально-юридичному вимірі. 
Можна стверджувати, що для питань відступу держави від власних зобов’язань мають значення норми ст. 18 Віденської конвенції щодо обов’язку не позбавляти договір його об’єкта й мети до набрання договором чинності, її ст. 26 щодо добросовісного виконання договорів, її ст. 27 про те, що держава не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору. Важливими вбачаються положення ст. 42 Віденської конвенції, за якими дійсність договору або згода держави на обов’язковість для неї договору може оспорюватися тільки на основі застосування саме цієї конвенції 1969 р. [182].
Водночас за ч. 2 цієї ж статті припинення (англ. termination) договору або зупинення (англ. suspension) його дії можуть мати місце тільки в результаті застосування положень самого договору або Віденської конвенції [182]. Тому, якщо з питань дійсності договору та збереження його чинності норми Віденської конвенції для її держав-учасниць мають безумовний примат перед нормами відповідного договору, то у сфері припинення договору або зупинення його дії мають враховуватися як загальні норми конвенції 1969 р., так і норми відповідного договору.
Важливими у контексті питання відступу держави від договірних зобов’язань є норми ст. 44 Віденської конвенції 1969 р. щодо подільності договірних положень. За ними право учасника зупинити дію договору, яке було передбачене в договорі або випливає із положень Віденської конвенції, може бути використано тільки відносно всього договору, якщо договір не передбачає іншого або якщо його учасники не домовилися про інше. При цьому на підставу припинення договору або зупинення його дії можна посилатись відносно тільки всього договору в усіх випадках, крім передбачених спеціальними приписами Віденської конвенції. За такими приписами, зафіксованими у ч. 3 ст. 44 конвенції 1969 р., якщо підстава припинення договору або зупинення його дії стосується лише окремих положень, то на неї можна посилатись тільки відносно цих положень, коли:
- такі положення є віддільними від решти договору щодо їх тлумачення;
- з договору випливає, або в інший спосіб установлено, що прийняття цих положень не становило істотної підстави згоди іншого учасника або інших учасників на обов’язковість усього договору в цілому; 
- продовження виконання решти договору не є несправедливим [182].
Також слід вказати на приписи ст. 45 Віденської конвенції, за якими держава не має більше права посилатись на підставу припинення договору або зупинення його дії (зокрема часткової) на основі ст. 62 конвенції («Докорінна зміна обставин»), якщо після того як стало відомо про факти:
- держава напевне погодилась, що договір, залежно від випадку, є дійсним, зберігає чинність або й далі діє;
- держава повинна, з огляду на поведінку, вважатись такою, що мовчазно погодилась з тим, що договір, залежно від випадку, є дійсним, зберігає чинність або діє далі.
Варто додати, що за нормами ст. 62 Віденської конвенції, на докорінну зміну, яка сталася щодо обставин, існуючих при укладенні договору і які не передбачались учасниками, не можна посилатись як на підставу для припинення договору або виходу з нього, за винятком тих випадків, коли:
- наявність таких обставин становила істотну підставу згоди учасників на обов’язковість для них договору; 
- наслідок зміни обставин докорінно змінює сферу дії зобов’язань, які все ще підлягають виконанню за договором [182].
За ч.ч. 2, 3 цієї статті конвенції 1969 р., на докорінну зміну обставин не можна посилатись як на підставу для припинення договору: якщо договір встановлює кордон; або якщо така докорінна зміна, на яку посилається держава-учасниця договору, є результатом порушення нею або зобов’язання за договором, або іншого міжнародного зобов’язання, відносно іншої учасниці договору. Якщо ж в таких умовах держава має право посилатись на докорінну зміну обставин як на підставу для припинення договору, то вона має право посилатись на цю зміну як на підставу для зупинення дії договору. 
Але також Віденська конвенція 1969 р. містить інші норми щодо зупинення дії міждержавних договорів. За її ст. 57 зупинення дії договору щодо всіх учасників або щодо якогось окремого учасника можливе відповідно до положень договору, або в усякий час за згодою всіх учасників після консультації з іншими договірними державами. За ст. 58 цієї конвенції, два або декілька учасників багатостороннього договору можуть укласти угоду про тимчасове зупинення дії його положень тільки у відносинах між собою, якщо можливість такого зупинення передбачається договором, або якщо зазначене зупинення не забороняється договором і не впливає ані на користування іншими учасниками своїми правами, що випливають з цього договору, ані на виконання ними своїх зобов’язань, та не є несумісним з об’єктом та цілями договору [182].
Держава-учасниця, яка відповідно до положень ст. 65 цієї конвенції посилається на підставу для зупинення його дії договору, зобов’язана повідомити інших учасників про свою вимогу. У повідомленні має бути зазначено заходи, яких передбачається вжити щодо договору, а також їх обґрунтування. Якщо по закінченні певного періоду, який за винятком випадків особливої терміновості повинен становити не менше трьох місяців з моменту одержання повідомлення, ні один учасник не висловить заперечення, то учасник, що надіслав повідомлення, має право у встановленому конвенцією 1969 р. порядку здійснити передбачені ним заходи. Цікаво, що за умов коли держава не надіслала раніше такого повідомлення, це не заважає їй його надіслати у відповідь іншій державі, що вимагає на виконання договору або заявляє про його порушення.
Варто також вказати на норми ст. 61 Віденської конвенції 1969 р., за якою держава має право посилатись на неможливість виконання договору як на підставу для його припинення, якщо ця неможливість є наслідком безповоротного зникнення або знищення об’єкта, необхідного для виконання договору. Якщо ж така неможливість є тимчасовою, держава може на неї посилатись як на підставу лише для зупинення дії договору. При цьому держава не може посилатися на неможливість виконання як на підставу для припинення чи зупинення дії договору, якщо ця неможливість є результатом порушення цим учасником або договірного зобов’язання, або іншого міжнародного зобов’язання, взятого щодо іншої держави-учасниці [182].
Згідно з нормами ст. 70 Віденської конвенції 1969 р., якщо договором не передбачено інше або якщо учасники не погодились про інше, його припинення відповідно до його положень або до цієї конвенції:
- звільняє держави-учасниці від усякого зобов’язання виконувати договір у майбутньому;
- не впливає на права, зобов’язання або юридичний стан держав-учасниць, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.
За приписами ст. 72 Віденської конвенції в аналогічних умовах зупинення дії договору звільняє його держави-учасниці, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов’язання виконувати його у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення. При цьому таке зупинення не впливає в усьому іншому на правові відносини між учасниками, встановлені договором [172]. Варто завважити, що в офіційному перекладі Віденської конвенції українською мовою термін «учасниками» у ст. 72 був помилково заміненим на «власниками», що не відповідає автентичним текстам конвенції 1969 р. англійською, французькою та російською мовами. Також конвенційний термін «suspension», вжитий у тексті угоди англійською й французькою мовами, та «приостановление» у її тексті російською мовою правильніше перекладається українською, не як вжитий у офіційному перекладі термін «зупинення», а як «призупинення». 
Варто розглянути аспекти відступу від договірних зобов’язань у рішеннях Міжнародного суду ООН (далі – МС ООН). Слід вказати, що у 1970 р. МС ООН у рішенні в справі щодо компанії «Барселона трекшн» констатував наявність зобов’язань, які несуть держави по відношенню до міжнародного співтовариства в цілому (зобов’язання erga omnes), такі як «заборона актів агресії і геноциду» і здійснення «принципів і норм, що стосуються основних прав людської особистості, включаючи захист від рабства та расової дискримінації» [192].
Згідно з позицією МС ООН, якщо держава порушує ці зобов’язання у сфері прав людини, будь-яка інша держава може в законному порядку підняти питання щодо захисту цих основоположних прав і протестувати проти їх порушення. У рішенні 1971 р. у справі щодо юридичних наслідків для держав, викликаних присутністю Південної Африки в Намібії, МС ООН визнав, що положення про права людини, які містяться в Статуті ООН, породжують обов’язкові за міжнародним правом зобов’язання заохочувати загальне дотримання прав людини і основних свобод усіх людей без відмінностей за ознакою раси, статі, мови або релігії [192]. Тим самим можна стверджувати, що процедури відступу від таких зобов’язань матимуть значення не лише для учасників відповідної угоди у сфері прав людини, але й для усього міжнародного співтовариства. Таким чином формат застосування міжнародного права договорів щодо зобов’язань у сфері прав людини з одного боку звужується, а з іншого – є прийнятним у частині визначення ролі зобов’язань erga omnes.
Важливими вбачаються й інші думки МС ООН стосовно норм erga omnes, у вимірі відступу держав від власних договірних зобов’язань. Можна серед іншого навести приписи рішення МС ООН у справі щодо Амаду Садіо Діалло (Республіка Гвінея проти Демократичної Республіки Конго) від 24 травня 2007 р., які в цілому повторюють позицію МС ООН у рішенні в справі компанії «Інтерхандель» (Швейцарія проти США). Згідно цієї позиції «…норма, згідно з якою перш ніж порушити міжнародний розгляд необхідно вичерпати національні засоби юридичного захисту, є загальновизнаною нормою міжнародного звичаєвого права» [158].
Така норма erga omnes «як правило, дотримується в справах, коли держава бере на себе справу свого громадянина, права якого, як стверджується, були ущемлені в іншій державі в порушення міжнародного права». У рішенні від 3 лютого 2006 р. стосовно збройних дій на території Конго МС ООН також відзначив власну позицію, що «характер норми erga omnes і правило згоди на юрисдикцію – це два різних питання», тобто що факт, що в будь-якому спорі (зокрема з питань прав людини) може виникнути питання про права та обов’язки erga omnes, не є підставою для юрисдикції МС ООН щодо розгляду цього спору [158].
Важливими вбачаються міркування МС ООН щодо відступу держав від зобов’язань в умовах збройного конфлікту. Тому варто вказати на рішення МС ООН від 19 грудня 2005 р. у справі, що стосується збройних дій на території Конго (Демократична Республіка Конго проти Уганди). У рішенні відзначалося, що маючи в окрузі Ітуру статус окупуючої держави, Уганда була зобов’язана, відповідно до ст. 43 Гаазького регламенту, вжити всі наявні в розпорядженні заходи для відновлення і (наскільки це можливо) забезпечення громадського порядку та безпеки в окупованому районі при дотриманні законів, що діють в Демократичній Республіці Конго (далі – ДРК), але – якщо тільки для цього не існує непереборних перешкод. Це зобов’язання, як вказує МС ООН, передбачає обов’язок забезпечити дотримання відповідних міжнародних норм в області прав людини і міжнародного гуманітарного права з метою захисту населення на окупованій території від актів насильства, а також не допустити такого насильства з боку будь-якої третьої сторони.
У вказаній справі МС ООН відзначив, що Уганда несе відповідальність як за будь-які дії своїх військових, що порушили її міжнародні зобов’язання, так і за відсутність пильності при запобіганні порушень прав людини і норм міжнародного гуманітарного права іншими особами, присутніми на окупованій території, включаючи групи повстанців, що діють від власного імені. МС ООН констатував, що Уганда у всіх випадках несе відповідальність за дії та бездіяльність своїх власних військових на території ДРК в порушення зобов’язань Уганди відповідно до норм міжнародного права в галузі прав людини і міжнародного гуманітарного права, які мають відношення до даної конкретної ситуації і застосовні до неї [158].
Досліджуючи питання дотримання Угандою зобов’язань у сфері розв’язування конфлікту та відповідних порушень прав людини, МС ООН відзначав, що дії Уганди в районах ДРК (Ару, Бені, Буніа і Ватса) в серпні 1998 р. «…далеко виходили за рамки взаєморозуміння між сторонами щодо присутності Уганди на конголезькій території поблизу кордону …тому такі дії могли б бути виправданими, якщо вони взагалі можуть бути виправданими, тільки як дії в порядку самооборони». У наведеному рішенні МС ООН зробив аналіз ситуації та констатував відсутність підстав самооборони у діях Уганди, зокрема – стосовно порушення прав людини. У цьому контексті МС ООН спеціально зазначив, що Уганда не повідомила Раду Безпеки ООН про події, які вона розцінювала як такі, що вимагали від неї відповідних дій з метою самооборони [158].
У цьому контексті доцільно також навести Консультативний висновок МС ООН від 9 липня 2004 р. щодо правових наслідків будівництва стіни на окупованих палестинських територіях, у якому було підтверджено позицію МС ООН у справі щодо проекту «Габчіково-Надьямарош» (Угорщина проти Словаччини). За цією позицією суду стан необхідності є підставою, визнаною в міжнародному звичаєвому праві, на яку «можна посилатися лише за певних, чітко визначених умовах, що підлягають дотриманню в їх сукупності». Одна з цих умов полягає в тому, що оспорюване діяння (зокрема у сфері обмеження прав людини або механізмів їх захисту) повинно бути єдиним способом, яким держава може захистити свої життєво важливі інтереси від серйозної та неминучої загрози [158].
Також слід вказати на позицію МС ООН, наведену в згаданому Консультативному висновку, про питання взаємозв’язку між міжнародним гуманітарним правом і правом в області прав людини. МС ООН у цьому вимірі зазначає, що захист прав, забезпечений МПГПП, не припиняється під час війни. У більш загальному плані МС ООН вказав, що захист, який забезпечується конвенціями з прав людини, не припиняється під час збройного конфлікту, крім як на підставі положень про відступи від зобов’язань такого роду, зокрема передбачені в ст. 4 МПГПП [158].
МС ООН зазначив, що таким чином існують три можливі ситуації: деякі права можуть належати тільки до питань міжнародного гуманітарного права; інші – виключно до питань права в галузі прав людини; треті – до питань, які регулюються обома цими галузями міжнародного права. Щоб відповісти на такі питання, МС ООН повинен розглянути обидві ці галузі міжнародного права – власне право в галузі прав людини і, як lex specialis, міжнародне гуманітарне право [158].
У рішенні від 3 лютого 2006 р. стосовно збройних дій на території Конго (ДРК проти Руанди) МС ООН детально досліджував питання щодо факту зняття Руандою застережень стосовно ст. IX Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього. На думку ДРК, Руанда зняла своє застереження шляхом прийняття Декрету-закону (фр. Decret-loi) № 014/01 від 15 лютого 1995 р. про зняття всіх застережень, зроблених цією республікою при приєднанні, затвердженні та ратифікації міжнародних документів, а також шляхом заяви міністра юстиції Руанди на 61-й сесії Комісії ООН з прав людини, за якою «всі документи, ще не ратифіковані» Руандою на ту дату, «будуть незабаром ратифіковані», а застереження, «які ще не зняті, будуть незабаром зняті». 
МС ООН прийшов до висновку, що наведені дії уряду Руанди не мають міжнародно-правового значення щодо зняття застережень вказаної конвенції. Як визначив МС ООН, не було доведено існування будь-якої угоди, за якою б вищенаведене зняття застереження могло вступити в силу без повідомлення депозитарію, зокрема – прийняття Декрету-закону № 014/01 і його офіційне опублікування не можуть самі по собі означати таке повідомлення. Цікаво, що МС ООН у цій справі констатував тенденцію сучасного міжнародного права, відповідно до якої особи, що представляють державу в конкретних областях, можуть бути уповноважені цією державою на те, щоб пов’язувати її зобов’язаннями за допомогою своїх заяв з питань, що входять в їх компетенцію. Наприклад, додає МС ООН, це може стосуватися осіб, які займають технічні міністерські посади і здійснюють повноваження в межах своєї компетенції в галузі міжнародних відносин, і навіть до певних посадових осіб [158]. 
Можна констатувати, що така позиція МС ООН може застосуватися як до односторонніх актів держави щодо набуття зобов’язань, так і стосовно відмови від них, зокрема у сфері прав людини. Досліджуючи вказану заяву міністра юстиції Руанди, здійснену «від імені руандійського народу», МС ООН зазначив, що питання стосовно захисту прав людини і які були предметом зазначеної заяви, входять до сфери компетенції міністра юстиції. Втім МС ООН відзначив, що «…заява подібного роду може створити правові зобов’язання тільки в тому випадку, якщо вона чітко і конкретно сформульована» та констатував, що наведена заява «не була сформульована досить чітко щодо конкретного питання про зняття застережень» [158].
Важливою слід вважати позицію МС ООН, закріплену в рішенні від 4 червня 2008 р. у справі щодо певних питань, пов’язаних із взаємною допомогою в кримінальних справах («Джібуті проти Франції»). МС ООН визначив, що Франція, не вказавши Джибуті причин своєї відмови виконати рогаторій (судове доручення), представлений листом від 3 листопада 2004 р., не порушила своє міжнародне зобов’язання згідно зі ст. 17 Конвенції про надання взаємної допомоги в кримінальних справах між двома сторонами, яка була підписана між Францією та Джібуті 27 вересня 1986 р. [159].
МС ООН, застосувавши власну практику та «норму звичаєвого права», викладену в п. 3 ст. 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 р., вказав, що тлумачення норм згаданої Конвенції 1986 р. в межах «належного врахування духу дружби і співпраці», закріпленого в Договорі між Францією та Джибуті 1977 р., «…не може перешкодити учаснику цієї Конвенції посилатися на її положення, що дозволяє не виконувати передбачене в Конвенції зобов’язання при певних обставинах» [159]. Вкрай важливою вбачається позиція МС ООН щодо застосування для оцінки порядку відступу Франції від власних зобов’язань норм Віденської конвенції 1969 р., не ратифікованої Францією, саме як обов’язкових для цієї держави норм міжнародного звичаю.
Позиція Джібуті у МС ООН в цій справі полягала у тому, що Франція не могла посилатися у міжнародному процесі на положення ст. 2 Конвенції 1986 р., за якими держава може відмовити іншій у взаємній допомозі, якщо вона вважає, що виконання прохання, ймовірно, обмежить життєво важливі інтереси держави відмови. Джибуті обґрунтовувала таке заперечення тим, що Франція відмовила у виконанні судового доручення без пояснення шляхів застосування зазначеної норми ст. 2 Конвенції 1986 р. та узагалі не вказала на жодну визначену причину власної відмови у взаємній допомозі, чим порушила ст. 17 Конвенції 1986 р., в якій було передбачено, що «повинні бути вказані причини відмови у взаємній допомозі». Крім того, на думку Джибуті, національне французьке право не може тлумачитися як таке, що надає судді, який веде судове слідство, виняткові повноваження з визначення життєво важливих інтересів держави [159].
Зі свого боку Франція підкреслювала, що інша держава не має права визначати, як Франції слід організовувати свої власні процесуальні процедури. Вона відзначала у МС ООН, що пенітенціарні питання більш ніж будь-які інші зачіпають національний суверенітет держав та їх безпеку, громадський порядок та інші життєво важливі інтереси, про які йдеться в ст. 2 Конвенції 1986 р. Франція зазначила в процесі, що вона не тільки поінформувала Джібуті (31 травня 2005 р. листом Директора з кримінально-правових питань і помилувань Міністерства юстиції на адресу посла Джібуті у Франції) про те, що суддя, який веде судове слідство, відмовив у проханні про надання запитаної взаємної допомоги, але і вказала на точні причини такої відмови, пославшись ст. 2 Конвенції 1986 р. Згідно з позицією Франції, посилання на цю статтю було цілком достатнім для задоволення вимог ст. 17 Конвенції [159].
Нагадавши обставини, за яких французькі судові органи прийняли рішення про відмову виконати міжнародний рогаторій, і те, яким чином Джібуті була поінформована про це рішення, МС ООН вказав, що він не може погодитися з твердженням Джібуті, за яким, згідно з французьким правом, питання щодо безпеки та громадського порядку не можуть визначатися лише одним суддею. МС ООН врахував позицію Слідчої палаті Паризького апеляційного суду в її вирішенні за змістом справи про задоволення запиту від 19 жовтня 2006 р. Слідча палата у тому рішенні також постановила, що застосування ст. 2 Конвенції 1986 р. щодо задоволення запиту іноземної держави було питанням, яке мав вирішувати виключно суддя, який вів судове слідство та мав в своєму розпорядженні інформацію, надану відповідними урядовими департаментами [159].
Слідча палата тоді встановила, що таке рішення слідчого судді було рішенням за законом, а не рекомендацією для виконавчої влади, з чим погодився МС ООН. Додатково МС ООН визначив, що у рішенні слідчого судді від 8 лютого 2005 р. були наведені підстави для відмови в наданні взаємної допомоги та було обґрунтовано правомірність застосування норми Конвенції 1986 р. про відступ від зобов’язань. У тому рішенні суддя визнала передачу матеріалів справи Джибуті як таку, що «суперечить життєво важливим інтересам Франції», оскільки матеріали справи включали розсекречені документи, які містили «військову таємницю», а також інформацію і свідчення свідків щодо іншої розслідуваної справи, передача яких іноземному органу означала б «порушення французького права», оскільки ці «документи були доступні тільки французькому судді» [159].
Втім, МС ООН звернув увагу, що у цьому рішенні слідчого судді не було ясно вказано, чому суддя вважала за неможливе передати Джибуті частину матеріалів справи, з вилученням або затемненням деяких документів. Але МС ООН дійшов висновку, що причини, які навела суддя, підпадають під дію ст. 2 Конвенції 1986 р. Для нас є цікавим те, що у власному рішенні МС ООН звернув увагу на наявність між статтями 2 та 17 Конвенції 1986 р. «…певного взаємозв’язку, в тому сенсі, що причини, які можуть виправдати відмову в наданні взаємної допомоги і які повинні бути вказані відповідно до ст. 17, включають підстави, передбачені в ст. 2». Водночас, як констатував МС ООН, статті 2 і 17 Конвенції 1986 р. передбачали різні договірні зобов’язання сторін, і умови Конвенції не передбачали, що використання її ст. 2 щодо відступу від договірних зобов’язань мало б залежати від дотримання ст. 17 [159].
Цікавим є вирішення МС ООН питання відступу від зобов’язань за договором держави-правонаступника сторони угоди, що вбачається важливим, серед іншого, для України. Таке вирішення міститься у рішенні МС ООН від 18 листопада 2008 р. в справі про застосування Конвенції про попередження злочину геноциду і покарання за нього (Хорватія проти Сербії). У цій справі МС ООН вказав, що не існує відмінностей між правовою природою ратифікації або приєднання до договору, з одного боку, і процесом, за допомогою якого держава бере на себе зобов’язання за договором в якості держави-правонаступника або зберігає ці зобов’язання як держава-продовжувач. Варто додати, що у рішенні 2008 р. щодо розмежування морських просторів між Румунією та Україною МС ООН визнав Україну однією з «держав-наступників» СРСР [159].
Також варто вказати на позицію МС ООН від 13 липня 2009 р. у спорі щодо судноплавства та пов’язаних прав між Коста-Рікою та Нікарагуа. У відповідному рішенні МС ООН вказав, що договірні умови мають тлумачитися «…відповідно до намірів їх авторів та згідно з їх відображенням у тексті договору та з іншими пов’язаними факторами їх тлумачення». Така позиція МС ООН спричиняє питання сучасних науковців стосовно рівня абстракції сторін договору, необхідного для розуміння в наступному їх бажання зв’язати себе зобов’язаннями відносно наступних питань, щодо фактів, які мали бути включеними в договір [6, p. 56, 237; 98].
Певну цікавість становить й рішення МС ООН у справі про судноплавні та суміжні права («Коста-Ріка проти Нікарагуа») від 13 липня 2009 р. У зазначеному акті МС ООН відзначає, що «…ані та обставина, що Нікарагуа не є учасником Віденської конвенції про право міжнародних договорів, ні те, що договір, який підлягає тлумаченню, складався набагато раніше, ніж зазначена Конвенція, не перешкоджає Суду посилатися на принципи тлумачення, викладені в статтях 31 і 32 Віденської конвенції». У цій справі МС ООН констатував потребу тлумачення термінів, використаних «в будь-якому договорі», «в світлі того, що визначається як спільний намір сторін, який за визначенням належить до часу укладення даного договору» [159]. 
Така констатація з боку МС ООН є продовженням практики Постійної палати міжнародного правосуддя, відображеної серед іншого у справі «Вільні зони Верхньої Савойї та Округ Гекс», за якою ніяке зобов’язання, що випливає з договірного інструментарію, не може зобов’язати державу без її згоди. Так само Міжнародний центр з розв’язання інвестиційних спорів у справі «Корпорація Фінансові послуги Даймлер проти Аргентини» відзначав, що норми усіх міжнародних договорів – двосторонніх чи багатосторонніх – є прямим втіленням згоди договірних сторін бути зв’язаними конкретними правовими нормами, що «згода є наріжним каменем усіх міжнародних договірних зобов’язань» [6, p. 56].
Також важливими вбачаються міркування у рішенні МС ООН від 6 листопада 2003 р. у справі щодо нафтових платформ (Іран проти США). У цьому процесі США відкидало звинувачення у порушенні норм ст. Х Договору про дружбу, економічні відносини та консульські права між США та Іраном, підписаного в Тегерані 15 серпня 1955 р. щодо незастосування сили. При цьому США посилалися на підпункт «d» п. 1 ст. ХХ цього Договору як на визначальний для вирішення питання про наявність порушення своїх зобов’язань [158]. 
У даному пункті передбачалося, що цей Договір не перешкоджає застосуванню заходів, необхідних для виконання однієї зі сторін зобов’язань щодо підтримання або відновлення міжнародного миру і безпеки або необхідних для захисту її життєво важливих інтересів безпеки. Розглядаючи цю справу в одному з проміжних рішень від 12 грудня 1996 р., МС ООН серед іншого визначав, що ця норма не дає підстав для заперечень проти прийнятності, але «…обмежується тим, що дозволяє сторонам висувати можливі аргументи на свій захист по суті справи» [158]. 
Водночас у рішенні від 6 листопада 2003 р. МС ООН взяв повноваження тлумачити та застосовувати цю норму через те, що США використали її як основний аргумент власного захисту. При цьому МС ООН здійснив розгляд критеріїв необхідності й пропорційності, з урахуванням норм міжнародного права, що стосуються самооборони, зокрема щодо характеру мети, для досягнення якої (нібито в цілях самооборони) застосовувалася сила США. Дослідивши фактичні обставини, МС ООН прийшов до висновку, що дії, вчинені силами США щодо нафтових установок Ірану 19 жовтня 1987 р. та 18 квітня 1988 р., не могли бути обґрунтованими зазначеною нормою ст. ХХ Договору 1955 р. в якості заходів, необхідних для захисту життєво важливих інтересів безпеки США. МС ООН вказав, що ці дії «…представляли собою застосування збройної сили, яка не може кваліфікуватися, згідно з відповідними нормами міжнародного права, як акт самооборони, тому не підпадали під категорію заходів, передбачених у наведеній нормі Договору при коректному його тлумаченні» [158].
У цій справі МС ООН (як і у низці інших) цікавими вбачаються позиції окремих суддів. Так, суддя Пітер Х. Коойманс з цього приводу надав особливу думку, що вказана норма ст. ХХ Договору 1955 р. є не застереженням про звільнення від зобов’язань, а самостійним положенням; що це дозволяє МС ООН обирати – яку саме норму Договору застосовувати за умов їх конфлікту між собою. Суддя П. Х. Коойманс у власній особливій думці також не був згоден з тим, що МС ООН дослідив вказану норму через критерії, передбачені загальними нормами права щодо застосування сили, включаючи право на самооборону, що на думку судді «свідчило про помилкове тлумачення Судом сфери своєї юрисдикції». П. Х. Коойманс для оцінки правомірності відступу держави від такого роду зобов’язань пропонував застосувати розмежування між критерієм розумності щодо оцінки ступеня загрози безпеки і критерієм правомірності щодо необхідності вжитих заходів [158].
Суддя Томас Бюргенталь у особливій думці в цьому ж рішенні відзначив, що розглядаючи застосовність норм ст. ХХ Договору 1955 р. МС ООН «…порушив правило non ultra petita, яке є одним з головних правил, що регулюють процес розгляду в Суді і яке не дозволяє Суду розглядати предмет … в резолютивній частині його рішення, щодо якого сторони в справі в своїх заключних рекомендаціях не просили виносити рішення». Крім того суддя Т. Бюргенталь вказав, що МС ООН у цьому рішенні «…виніс постанову по предмету, щодо якого він не володіє юрисдикцією, відповідно до положення про врегулювання суперечок», та водночас – що надане поза юрисдикцією тлумачення п. 1 ст. ХХ Договору 1955 р., з урахуванням норм міжнародного права, які стосуються застосування сили, вийшло за рамки юрисдикції МС ООН, та водночас – що підхід МС ООН до аналізу доказів щодо підпункту «d» п. 1 ст. ХХ Договору 1955 р. «має серйозні вади» [158]. 
Подібну позицію у власній особливій думці щодо цього рішення МС ООН мав і суддя Хісаші Овада: на його думку тлумачення і застосування вказаної норми Договору 1955 р. та питання про самооборону відповідно до міжнародного права в цілому не є тотожними, при цьому відповідь на останнє питання як така не входила в завдання МС ООН. Як відзначив цей суддя, розгляд МС ООН проблеми самооборони мав бути обмеженим виключно аспектами, необхідними для тлумачення і застосування зазначеної норми ст. ХХ Договору 1955 р., з урахуванням визначеної сфери юрисдикції МС ООН у цій справі [158].
Додатково слід навести особливу думку судді Кансаду Тріндаде у рішенні МС ООН за справою щодо юрисдикційних імунітетів держави від 6 липня 2010 р. Як відзначив у цій справі суддя, права індивідів (включаючи право вимагати компенсації за військові злочини) відрізняються від прав держав, тому «відмова держави від невід’ємних прав, притаманних людській особистості», є порушенням міжнародного громадського порядку (ordre public), отже – не матиме жодної юридичної сили. Обґрунтування такої тези суддя К. Тріндаде вбачає в аналізі області міжнародного гуманітарного права, міжнародного трудового права та міжнародного права прав людини із використанням застереження Ф. Мартенса щодо «імперативів суспільної свідомості». Тому, констатує суддя К. Тріндаде, держави не можуть відмовитися, зокрема на рівні міждержавних угод, від вимог репарацій за порушення основоположних прав людини і серйозні порушення міжнародного гуманітарного права, рівносильні військовим злочинам (наприклад, за відправку на примусові роботи).
Суддя К. Тріндаде зробив такий висновок у рамках аналізу в цьому процесі МС ООН норми стосовно відмови від претензій, закріпленої в п. 4 ст. 77 Мирного договору між Союзними державами та Італією 1947 р. Аналізуючи цей припис, у особливій думці він констатував потребу «вийти за рамки строго міждержавної парадигми, щоб дійти до первинних правовласників» (titulaires), як «…людей, які стикаються з тим, що держави, які покликані захищати, а не пригнічувати їх, відмовляються від висунутих ними вимог про відшкодування шкоди за серйозні порушення своїх прав». 
Саме тому К. Тріндаде запропонував класифікувати таку відмову як порушення норм jus cogens. У власній особливій думці з питань договірного забезпечення відступу держав від наведених зобов’язань суддя К. Тріндаде зазначив, що не можна будувати та намагатися зберегти міжнародний правопорядок на людських стражданнях. На його думку, «волюнтаристсько-позитивістський підхід» з цього приводу «не є спроможним, оскільки воля підпорядковується свідомості, яка і рухає вперед розвиток права, що є його основним матеріальним джерелом і яке є захистом від явної несправедливості» [159]. 
Подібне ставлення до підходу сторін договору щодо відступу від взаємних зобов’язань можна побачити у думці судді МС ООН Стефена М. Швебела в справі між Катаром і Бахрейном стосовно розмежування морських просторів і територіальних питань. Як відзначав у власній позиції С. М. Швебел, «…метою тлумачення договору за ст. 31 Віденської конвенції має стати уточнення загальних намірів його сторін. Такі спільні наміри не можуть уточнюватися на підґрунті суб’єктивних та односторонньо визначених «очікувань» одної зі сторін угоди». Згаданий суддя МС ООН додавав, що «наміри сторін (англ. intention of the parties) мають бути спільними намірами та не стосуються намірів однієї сторони, не узгоджених з іншою стороною, розуміння намірів сторін як намірів одної з них є оксюмороном». Ця думка поділяється й сучасною міжнародно-правовою доктриною [6, p. 30, 35; 136]. 
Отже, нормативний вимір відступу держави від власних договірних зобов’язань у міжнародному праві договорів і відповідній практиці МС ООН є таким, що знаходиться в умовах сталого розвитку. Можна констатувати, що питання відступу держав від договірних зобов’язань за універсальними та регіональними угодами у сфері прав людини перебувають у прямому зв’язку з нормами права міжнародних договорів, закріплених насамперед у Статуті ООН 1945 р. та Віденській конвенції про право міжнародних договорів 1969 р. Важливим вбачається питання кореляції процедур відступу від зобов’язань країн, що приєдналися до угод у сфері прав людини, але не визнають обов’язковість норм Віденської конвенції. 
Виникає питання порівняння юридичної сили універсальних угод щодо договорів та щодо прав людини, існує проблема застосування Віденської конвенції 1969 р. до угод у сфері прав людини, які набули чинності раніше цієї конвенції. Застосування Україною Віденської конвенції 1969 р. у процедурах відступу від зобов’язань за угодами у сфері прав людини серед іншого дещо ускладнюється недосконалим перекладом цієї конвенції на державну мову, здійсненим ще в радянський період. Важливим є вірне застосування вказаних джерел міжнародного права договорів у нормотворчій, організаційній та судовій практиці щодо відступу України від власних зобов’язань за МПГПП 1966 р. та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. 
Велику увагу до застосування норм права договорів, гуманітарного права та права прав людини можна побачити в практиці МС ООН, яка склалася у ХХ та на початку ХХІ ст. Насамперед це ставлення МС ООН до норм Віденської конвенції 1969 р. як для усталеного міжнародного звичаю навіть для країн, які до неї не приєдналися. Це також увага МС ООН до фактичних обставин відмов держав від власних договірних зобов’язань, зокрема за умов потреби дотримання вимог національної безпеки та здійснення самооборони. Згідно з позицією МС ООН, діяння держави з відступу від договірних зобов’язань (зокрема у сфері обмеження прав людини або механізмів їх захисту) може бути правомірним, якщо воно є єдиним способом, яким держава може захистити свої життєво важливі інтереси від серйозної і неминучої загрози. Також важливим є визначення МС ООН ключового обов’язку держав забезпечити дотримання відповідних міжнародних норм в області прав людини і міжнародного гуманітарного права в їх взаємозв’язку в умовах збройного конфлікту.

РОЗДІЛ 2. МЕХАНІЗМИ ВІДСТУПУ ДЕРЖАВ ВІД МІЖНАРОДНИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ У СФЕРІ ПРАВ ЛЮДИНИ

2.1. Відступ держав за універсальними угодами у сфері прав людини

Варто вказати, що основним універсальним договірним актом у сфері прав людини, за яким може здійснюватися та здійснюється відступ держав від зобов’язань, є Міжнародний пакт ООН про громадянські та політичні права 1966 р. (МПГПП) та Факультативні протоколи до нього. Нагляд за виконанням цих норм має здійснювати Комітет з прав людини ООН (далі – КПЛ ООН). За ст. 4 МПГПП, під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації (англ. life of the nation) перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці МПГПП можуть вживати заходів на відступ (англ. derogating) від своїх зобов’язань за МПГПП лише в мірі, яку диктує гострота становища, за умови, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов’язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії або соціального походження.
Це положення ч. 1 ст. 4 МПГПП не може бути підставою для якихось відступів від статей 6, 7, 8 (пункти 1 і 2), 11, 15, 16 і 18 Пакту, при цьому будь-яка держава, що бере участь у МПГПП і використовує право відступу (дерогації), повинна негайно інформувати інші держави, що беруть участь у МПГПП, за посередництвом Генерального секретаря ООН про положення, від яких вона відступила, і про причини, що спонукали до такого рішення. Має бути також зроблено повідомлення аналогічним шляхом про дату, коли держава припиняє такий відступ [108; 199]. 
Загалом аспекти діяльності КПЛ ООН, застосування ним МПГПП та Факультативного протоколу, зокрема норм ст. 4 Пакту, досліджувалося у працях А. Х. Абашидзе, М. М. Антонович, М. Ю. Гремзи, А. ДеЗаяса, А. Ю. Замули, А. Є. Зубаревої, К. В. Іпатової, Д. МакГолдріка, В. В. Мицика, Г. Дж. Налді, Т. Опсала, Т. Л. Сироїд, Х. Дж. Стейнера, Дж. А. Уолкейта, Н. Ю. Фаяда, Д. Д. Фішера, М. Г. Шмідта [191, с. 23-24].
Зокрема, А. Є. Зубарева у власному фундаментальному дослідженні міжнародно-правового статусу Комітету ООН з прав людини ретельно висвітлює історію утворення органу, визначає систему юридичних підстав його діяльності, роль актів КПЛ ООН, таких як зауваження (англ. comments), міркування (англ. views) та рішення (англ. decisions), місце КПЛ ООН у системі міжнародно-правового механізму захисту прав людини, зокрема в рамках взаємодії з іншими договірними органами з прав людини, таких як сім договірних органів у рамках відповідних міжнародних договорів та конвенцій. Це утворені у 1965 р. Комітет ООН з ліквідації всіх форм расової дискримінації, у 1982 р. Комітет з ліквідації дискримінації щодо жінок, у 1985 р. Комітет з економічних, соціальних та культурних прав, у 1987 р. Комітет проти катувань, у 1990 р. Комітет з прав дитини, у 1990 р. Комітет щодо захисту прав всіх трудящих-мігрантів і членів їх сімей, у 2008 р. Комітет з прав інвалідів та у 2010 р. – Комітет з насильницьких зникнень [191, с. 22, 36, 119].
Можна погодитися із А. Є. Зубаревою у визначенні конструктивних рис діяльності КПЛ ООН, таких як інституційність моніторингу зобов’язань за МПГПП, можливість розгляду індивідуальних повідомлень про порушення, публічність діяльності, швидкість та гнучкість реагування. При цьому окремі висвітлені вказаним автором проблеми діяльності КПЛ ООН, такі як відсутність контрольних механізмів за виконанням рішень Комітету [191, с. 117-118], мають значення й у вимірі ролі КПЛ ООН для окреслення інституту дерогації держав щодо їх зобов’язань за МПГПП. У визначенні повноважень КПЧ ООН мають вагоме значення як Факультативний протокол до МПГПП від 16 грудня 1966 р., так і Другий Факультативний протокол від 15 грудня 1989 р., яким передбачено обов’язки держав звітувати КПЛ ООН та розглядати індивідуальні повідомлення про порушення, а також Правила процедури Комітету з прав людини, затверджені Комітетом, із перманентним внесенням до них правок і доповнень [138; 149; 151; 191, с. 39].
Сучасні дослідники розподіляють захищені Пактом права на дві групи, ґрунтуючись на нормах ч. 2 ст. 4 МПГПП. Це стосується прав, «щодо яких жодні обмеження неможливі», та прав, які можуть підлягати обмеженням. Зокрема, до прав, що «не можуть бути обмеженими», пропонується віднести право на життя (ст. 6), на особисту свободу (ст. 11), на правосуб’єктність (ст. 16), свободу думки, совісті та віросповідання (ст. 18), заборону тортур (ст. 7), засудження без законних підстав (ст. 15) та рабства (ч. 1 та ч. 2 ст. 8). Водночас до прав і свобод, «щодо яких певні обмеження допускаються», пропонується віднести заборону примусової праці (ч. 3 ст. 8), пропаганди війни (ст. 20) та дискримінації дітей (ст. 24), свободу вибору місця проживання (ст. 2), свободу поглядів (ст. 19) та свободу асоціацій (ст. 22); право на свободу та недоторканість (ст. 9), на рівність перед судом (ст. 14), на приватність життя (ст. 17), на мирні зібрання (ст. 21), на сімейні відносини (ст. 23) та на участь в публічному житті (ст. 25), права затриманих та ув’язнених (ст. 10), права іноземців (ст. 13) [108; 191, с. 37, 38]. Втім, саме такий підхід має недоліки, які висвітлюють різницю між відступом держави від власних договірних зобов’язань та можливістю обмеження гарантованих МПГПП прав за певних обставин. 
Так, наприклад, МПГПП дійсно забороняє відступ за надзвичайних обставин від права на свободу думки, совісті та віросповідання, але при цьому такі права об’єктивно можуть бути предметом законодавчих обмежень згідно ч. 3 ст. 18 МПГПП. Та навпаки, пропаганда війни й виступи на користь національної, расової або релігійної ненависті, що є підбурюванням до дискримінації, ворожнечі або насильства, абсолютно заборонені ст. 20 МПГПП, але при цьому в ст. 4 дозволяється відступ держави від вказаних зобов’язань у сфері прав людини.
А. Ю. Замула наводить важливу позицію КПЛ ООН, за якою права, закріплені в МПГПП, мають застосовуються до всіх осіб, які можуть перебувати на території держави-учасниці, та до всіх осіб, що перебувають під її юрисдикцією. Зазначена позиція щодо дії норм МГППП підтримується як міжнародною доктриною, так і іншими договірними органами ООН, зокрема Комітетом проти катувань у доповіді А/59/44 та у доповіді Спеціального доповідача ООН з питання про катування Манфреда Новака E/CN.4/2006/6 [166; 190, с. 163-164].
Зауваження загального порядку визначаються сучасною доктриною як акти Комітету ООН з прав людини, що мають виключне значення «для реалізації положень МПГПП та міжнародного співробітництва у сфері захисту прав людини», вони «…приймаються й іншими договірними органами у сфері захисту прав людини і визначаються науковцями як роз’яснення договірними органами з прав людини змісту положень про права людини, закріплених у міжнародних договорах» та визначаються як «додаткові джерела міжнародного права» [176, c. 376; 191, с. 121, 124]. Заключні зауваження, схвалені за підсумками розгляду Комітетом доповідей держав, також є важливими, як і рішення про звернення до держав-учасниць щодо вжиття тимчасових заходів у рамках розгляду індивідуальних повідомлень про порушення [191, с. 126, 129]. На думку А. Є. Зубаревої, підставою для виникнення міжнародних обов’язків через схвалене КПЛ ООН міркування за індивідуальними повідомленнями є положення МПГПП, а не міркування як таке, оскільки «Комітет лише встановлює факт вчинення або не вчинення порушення і пропонує, якими могли б бути ефективні засоби його виправлення», міркування ж КПЛ ООН «спрямовані винятково на те, щоб усунути… негативні наслідки» [191, с.153]. 
При цьому зазначена авторка пропонує Україні виконувати рішення КПЛ ООН через «необхідність усунення тих ризиків, які можуть виникнути у рамках співпраці з іноземними партнерами». А. Є. Зубарева додає: «Україна як держава, яка в своїй практиці послідовно декларує питання захисту прав людини, повинна так само послідовно підходити і до виконання своїх міжнародно-правових зобов’язань у цій сфері», та має вживати заходів відновлення порушених прав через міркування КПЛ ООН [191, с. 177]. Вказані міркування вбачаються доволі еклектичними, адже питання виконання міркувань чи зауважень КПЛ ООН безумовно та прямо випливає з МПГПП, тому політичні або аксіологічні обґрунтування виконання власних міжнародних зобов’язань вбачаються зайвими. Адже якщо такі міркування будуть сприйняті доктриною – то наступним кроком може слугувати виправдання необґрунтованого відступу держави від зобов’язань за МПГПП та іншими договорами у сфері прав людини.
Цікаво, що цей самий дослідник (А. Є. Зубарева) водночас визнає, що Міжнародний Суд ООН у своїй практиці також посилається на міркування КПЛ ООН, наводячи приклади використання у Консультативному висновку щодо юридичних наслідків будівництва стіни на окупованих палестинських територіях міркувань КПЛ ООН у справах «Лопес Бургос проти Уругваю» № 52/79, «Ліліан Селіберті да Касар’єго проти Уругваю» № 56/79 та «Монтеро проти Уругваю» № 106/81 [3, p. 501-502; 191, с. 121-122].
Варто вказати, що Консультативний висновок МС ООН від 9 липня 2004 р. «Правові наслідки будівництва стіни на окупованих палестинських територіях» дійсно має величезне значення для питання відступу держав від власних зобов’язань у сфері прав людини. Бо цей акт підтверджує не лише «намір авторів» Конвенції про захист цивільного населення під час війни 1949 р. [104] та відповідні рішення держав-учасниць «захистити цивільне населення, яке так чи інакше попадає під владу держави, що окупує, незалежно від статусу окупованих територій», але й вказує, що IV Женевська конвенція застосовується до палестинських територій, окупованих Ізраїлем, без потреби вивчення точного попереднього статусу цих територій [129].
Консультативний висновок 2004 р. вирішує й питання застосування до окупованої території міжнародних конвенцій з прав людини, учасником яких є держава, що окупує. Попре позицію Ізраїлю про те, що договори у сфері прав людини призначені «для захисту громадян від їх власного уряду в мирний час», МС ООН відзначив, що ратифікований цією країною у 1991 р. МПГПП підлягає застосуванню й щодо населення окупованої території. Також МС ООН у Консультативному висновку 2004 р. фактично відмовився враховувати під час аналізу дотримання державою зобов’язань за МПГПП можливу майбутню шкоду від власних рішень з цього питання щодо «досягнення політичного, узгодженого в ході переговорів врегулювання ізраїльсько-палестинського конфлікту». МС ООН зазначив, що «не цілком ясно, як можуть вплинути висновки Суду на ці переговори», та що «він не може розглядати цей фактор як вагому причину для відмови від здійснення своєї юрисдикції». Також МС ООН підтвердив власну юрисдикцію у цій справі попре тезу про те, що «будівництво стіни є лише одним із аспектів ширшого ізраїльсько-палестинського конфлікту, який не може бути належним чином врегульованим в ході нинішнього розгляду» [129].
Крім того, деякі учасники заявили МС ООН, що питання про порушення норм МПГПП у справі про стіну має розглядатися у ширшому вимірі, але у Консультативному висновку було відзначено, що МС ООН «…не вважає це підставою для відмови від відповіді на поставлене запитання: він розуміє, що питання про стіну є частиною більшого цілого, і він врахує цю обставину», але при цьому «…буде розглядати інші питання тільки в мірі, необхідній для розгляду поставленого перед ним питання». Отже, наведений акт свідчить про позицію МС ООН, що держава не може відступати від міжнародних зобов’язань у сфері прав людини, користуючись нормами міжнародного гуманітарного права, посилаючись на політичну активність (діяльність) із відповідного питання та на більш широкі обставини у сфері власних зобов’язань, зокрема у сфері прав людини. 
Варто вказати, що Загальні зауваження до ст. 4 МПГПП тривалий час обговорювалися на засіданнях КПЛ ООН. У цьому контексті заслуговує дослідження дискусія щодо їх проекту на 1797-му засіданні КПЛ ООН 27 жовтня 1999 р., відображена у документі КПЛ ООН CCPR/C/66/R.8. Ця дискусія модерувалася Сесілією М. Квігора, юристом з Чилі, яка раніше очолювала Міжамериканський суд з прав людини, та ґрунтувалася на доповіді Спеціального доповідача Мартіна Щейніна (Фінляндія). Згідно позиції М. Щейніна, відповідний проект мав вирішити проблему «сірої зони», яка виникла між застосуванням норм МПГПП та приписами міжнародного гуманітарного права. Спеціальний доповідач закликав КПЛ ООН бути активнішим у аналізі фактів дерогацій, аналізувати ситуації, за якими відступ від зобов’язань не є допустимим, зокрема й не передбачені у ст. 4 МПГПП. Цікаво, що пропозиції спеціальної уваги до процесуальних гарантій прав, щодо яких дерогація є неможливою, згідно міркувань М. Щейніна були запозичені з практики та роз’яснень Міжамериканського суду з прав людини. Також Спеціальний доповідач підіймав питання потреби розроблення модельного національного законодавства із надзвичайних ситуацій та аналізу ролі недержавних структур в умовах дерогації [99].
Експерт з Австралії Елізабет Еватт вказала на те, що звіти держав до КПЛ ООН не виправдовують сподівань Комітету у частині аналізу відповідної конституційної та законодавчої практики обмеження прав. Представник Німеччини у КПЛ ООН Еккерт Кляйн вказав на зв’язок між імперативними нормами та положеннями МПГПП, від яких не можна відступати, та звернув увагу на різницю категорій відступу від зобов’язань та призупинення дії норм; він підняв питання можливої спроби відступу держав від зобов’язань за положеннями ст. 2 та ст. 4 МПГПП (які власне й регламентують дерогацію). 
Член КПЛ ООН від США Луіс Генкін аналізував зміст категорії «життя нації», військового та надзвичайного стану, а також ступеню дискреційності позицій держав під час вибору механізмів обмеження власних зобов’язань, підняв питання застосування ст. 4 МПГПП МС ООН та можливості її співвіднесення КПЛ ООН з універсальними та двосторонніми угодами. З цих питань Сесілія М. Квігора закликала бути вкрай обережними з категорією свободи розсуду держав і погодилася з неприпустимістю ототожнення дерогації та призупинення зобов’язань держав. Із наведеними тезами в цілому погодився представник Японії у КПЛ ООН Нісуке Андо, який підкреслив роль Заключних зауважень як форми тлумачення та роз’яснення ст. 4 МПГПП, вказав на потребу дослідження зв’язку інститутів застережень держав за МПГПП та їх відступів від зобов’язань за цим договором. Втім, Н. Андо не погодився із можливістю застосування КПЛ ООН норм інших чинних договорів, крім МПГПП, під час дослідження ситуацій надзвичайного стану. Водночас член КПЛ ООН від Маврикію Раджсумар Лаллах підтримав можливість дослідження та застосування КПО ООН інших договорів, особливо зважаючи на наявність у них категорії «життя нації», згаданої у ст. 4 КПЛ ООН. Представник Канади у КПЛ ООН Максвел Ялден також погодився із можливістю застосування Комітетом інших, ніж МПГПП, договорів для визначення змісту категорії «життя нації» [99].
Вкрай цікавими вбачаються міркування члена КПЛ ООН від Тунісу Абдельфатаха Амора, який констатував подвійну мету ст. 4 МПГПП – захистити фундаментальні права людини та водночас захистити життя нації. Він вказав, що аналіз юридичної форми надзвичайного стану в державах є недостатнім для розуміння цієї подвійної мети, адже у багатьох країнах такий стан є формою узаконювання системних порушень прав людини протягом десятиріч. Він вказав, що у багатьох країнах Азії та Африки «існування нації є більш теоретичним ніж реальним», та що у таких країнах «життя нації» є формою не повністю добровільного співіснування спільнот з яскравими відмінностями в економіці, етнічних і релігійних рисах; крім того часто формуванню нації заважають зовнішні сили. За таких умов А. Амор висунув тезу неприпустимості запровадження іноземного панування або анархії через питання прав людини, неприйнятності зловживання механізмами дерогації для обмеження права народів на самовизначення [99].
Подібні міркування висловив і представник Індії у КПЛ ООН Прафуллачанра Н. Бхагваті, оцінюючи політичне життя у постколоніальних країнах; крім того він вказав на потребу чіткого розуміння категорії дерогації як вжитого у ст. 4 МПГПП терміну, але водночас відзначив гнучкість категорії загроз життю нації; із цими тезами погодився член КПЛ ООН від Польщі Роман В’єрушевскі. Експерт від Аргентини у КПЛ ООН Іполіто С. Йрігойєн, погоджучись із більшістю думок з питань проекту Заключних зауважень, визнав важливість неприпустимості дерогації за ст. 4 МПГПП від зобов’язань за правами, які визнано абсолютними іншими універсальними та регіональними міжнародними угодами [99].
Ключовим серед актів КПЛ ООН, що є актуальними сьогодні у вимірі питання відступу від зобов’язань держав, стали опрацьовані за підсумками вище дослідженої дискусії. Зауваження загального порядку № 29 щодо відступів від положень Пакту під час надзвичайного стану (ст. 4), затверджені на 1950-му засіданні Комітету 24 липня 2001 р., документ HRI/GEN/1/Rev.5/Add.1 (далі – Зауваження № 29). Ці Зауваження були схвалені на заміну подібних Зауважень загального порядку № 5, прийнятих на тринадцятій сесії КПЛ ООН у 1981 р. [102]. У цьому документі відзначається, що ст. 4 МПГПП має вкрай важливе значення для системи захисту прав людини, закріплених у Пакті, адже з одного боку, ця стаття дозволяє державі в односторонньому порядку тимчасово відступати від частки зобов’язань за МПГПП. Втім, з іншого боку, ст. 4 передбачає особливий режим гарантій як щодо самого відступу, так і стосовно його матеріальних наслідків, оскільки «відновлення нормальних умов, коли може бути знову забезпечено всебічне дотримання положень Пакту, має бути головною метою держави…, яка відступає від своїх зобов’язань» за МПГПП. 
Зауваження № 29 відзначає, що заходи, вживані країнами у відступ від норм МПГПП, мають носити винятковий та тимчасовий характер, перед їх вжиттям державою мають бути дотримані дві ключових умови. До них належить сам факт ситуації, рівнозначної надзвичайному стану, за якої «життя нації перебуває під загрозою», та факт офіційного оголошення державою-учасником про введення надзвичайного стану, що має виключне значення «для підтримки принципів законності та верховенства права в період, коли це найбільше необхідно». Адже, як вказується у Зауваженні № 29, оголошуючи про введення надзвичайного стану з наслідками дерогації, держави мають дотримуватися рамок власних конституційних та інших законодавчих приписів щодо такого надзвичайного стану. При цьому КПЛ ООН має спостерігати за відповідністю цих національних актів ст. 4 МПГПП та їх застосуванням у її розвиток; для цього держави як мінімум мають включати відповідні ситуації до національних доповідей до КПЛ ООН згідно ст. 40 МПГПП у вигляді «достатньої та точної інформації про… законодавство та практику» [102].
Важливою вбачається ст. 3 Зауважень № 29, за якою констатується ключовий характер критерію «загрози для життя нації» під час заворушень або лиха для їх кваліфікації за ч. 1 ст. 4 МПГПП. Підкреслюється роль норм міжнародного гуманітарного права, які мають застосовуватися в умовах збройного конфлікту міжнародного або не міжнародного характеру на додаток до положень ст. 4 та п. 1 ст. 5 МПГПП для запобігання зловживань надзвичайними повноваженнями, вказується на застосування ст. 4 лише за умов «загрози для життя нації», навіть в умовах збройного конфлікту. Водночас зі ст. 3 Зауважень № 29 випливає, що за умов збройного конфлікту довести для КПЛ ООН ситуацію можливості застосування ст. 4 МПГПП державі простіше, ніж на умов відсутності такого конфлікту [102].
У Зауваженнях № 29 містяться посилання на низку окремих Заключних зауважень щодо доповідей держав до КПЛ ООН, у яких КПЛ ООН висловлював занепокоєння через стан справ у низці держав, що здійснили дерогацію від норм МПГПП без дотримання норм ст. 4 у вищенаведеному вимірі або із застосуванням законодавства, яке не відповідає ст. 4 МПГПП. Зокрема згадується: п. 7 Заключних зауважень до Танзанії 1992 р., CCPR/C/79/Add.1; п. 4 Заключних зауважень до Домініканської Республіки 1993 р., CCPR/C/79/Add.18; п. 23 Заключних зауважень до Великобританії 1995 р., CCPR/C/79/Add.55; п. 11 Заключних зауважень до Перу 1996 р., CCPR/C/79/Add.67; п. 14 Заключних зауважень до Болівії 1997 р., CCPR/C/79/Add.74; п. 25 Заключних зауважень до Колумбії 1997 р., CCPR/C/79/Add.76; п. 10 Заключних зауважень до Лівану 1997 р., CCPR/C/79/Add.78; п. 8 Заключних зауважень до Уругваю 1998 р. CCPR/C/79/Add.90; п. 11 Заключних зауважень до Ізраїлю 1998 р., CCPR/C/79/Add.93 [102].
У ст. 4 Зауважень № 29 приписується застосовувати заходи за ст. 4 МПГПП виключно якщо це «зумовлено гостротою становища», зокрема щодо тривалості, територіального охоплення та матеріальної сфери застосування надзвичайного стану і заходів в рамках дерогації. Спеціально констатується різниця дерогації за ст. 4 та обмежень прав, які допускаються навіть у звичайних умовах низкою положень МПГПП, але при цьому зазначається важливість пропорційності та співрозмірності як дерогації, так і обмежень прав, як серед іншого було вказано у Заключних зауваженнях КПЛ ООН до Ізраїлю 1998 р. CCPR/C/79/Add.93. Додатково у ст. 5 Зауважень № 29 вказується, що саме «гострота становища» має не лише зумовлювати сам факт оголошення надзвичайного стану, але й передбачати вжиття конкретних заходів в умовах «стихійного лиха, масових заворушень із проявами насильства чи великої промислової аварії». Адже, наприклад, додається, що можливість обмеження окремих визначених МПГПП прав, таких як свобода пересування або зібрань у таких ситуаціях «в цілому достатня» та не потребує відступу держав за ст. 4 Пакту [102].
Більш того, у ст. 6 Зауважень № 29 відзначається, що перерахування у ч. 2 ст. 4 МПГПП норм, які не охоплюються можливістю дерогації, «не означає, що від інших статей Пакту можна відступати довільно, навіть якщо життя нації перебуває під загрозою», водночас у ст. 7 цього документу КПЧ ООН додається, що «кваліфікація будь-якого положення Пакту, яке не передбачає відступу, не означає неможливості будь-яких обґрунтованих обмежень», із посиланням на ст. 18 МПГПП, від норм якої не можна відступати за ст. 4, але права, гарантовані нею, підлягають обмеженням із наведенням прикладів, вказаних КПЛ ООН у Заключних зауваженнях до національних доповідей [102].
Окремо у ст. 8 Зауважень № 29 було досліджено питання співвіднесення можливості відступу від норм ст. 2, ст. 3, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 23, ч. 1 ст. 24, ст. 25 та ст. 26 МПГПП, які забороняють дискримінацію, та потреби недискримінаційного застосування норм ч. 1 ст. 4 Пакту. При цьому у ст. 9, ст. 10 цих Зауважень спеціально відзначено неприпустимість відступу через застосування ст. 4 МПГПП від зобов’язань за міжнародним гуманітарним правом, або від інших міжнародних договірних зобов’язань. В якості прикладів у примітках до Зауважень № 29 наведено Конвенцію ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., у якій немає клаузули про відступи, та більше – міститься норма про її застосування у надзвичайних ситуаціях (ст. 38) [102]. Також вказаними прикладами зазначено доктринальні джерела й резолюції міжнародних структур [102].
Зокрема це доповіді про мінімальні гуманітарні стандарти до Комісії з прав людини Е/CN.4/1999/92, E/CN.4/2000/94 та E/CN.4/2001/91, Паризькі мінімальні стандарти в області прав людини в період надзвичайного стану 1984 р., доповіді Спеціального доповідача г-на Леандро Деспуі з питання про права людини та надзвичайні положення E/CN.4/Sub.2/1996/19, E/CN.4/Sub.2/1997/19, Декларація Турку щодо мінімальних гуманітарних стандартів, включена до доповіді Підкомісії щодо запобігання дискримінації та захисту меншин E/CN.4/1995/116 [145], та Сіракузькі принципи щодо положень МПГПП, які стосуються обмежень і відступів [102].
Варто додати, що перелік норм МПГПП у його ст. 4, за яких дерогація неможлива, у ст. 11 Зауважень № 29 тлумачиться серед іншого як «визнання імперативного характеру деяких основних прав, закріплених у Пакті в договірній формі», а у ст. 12 зауважень – співвідноситься із злочинами проти людяності. Більш того, у ст. 13 Зауважень № 29 спеціально відзначається неприпустимість дерогації щодо гуманного поводження та поваги до людської гідності (попре відсутність відповідної ст. 10 МПГПП у переліку норм, від яких дерогація є неможливою), взяття заручників, викрадень або таємних затримань, захисту прав осіб, що належать до меншин, депортації або насильницького переміщення населення (із посиланням на Римський статут Міжнародного кримінального суду) та пропаганди війни [102].
Окремо у ст. 14-17 Зауважень № 29 йдеться про гарантії захисту прав в умовах застосування ст. 4 МПГПП, із підкресленням неможливості відступу під час дерогації від забезпечення засобів правового захисту, що є «договірним зобов’язанням, яке випливає з усього Пакту в цілому», із констатацією неможливості скасування в рамках дерогації судового захисту прав, від яких дерогація є неможливою, та із визнанням потреби дотримання під час дерогації режиму міжнародного повідомлення. За останнім держава, яка використовує право відступу, за ст. 4 МПГПП має негайно інформувати інші держави-учасники Пакту, за посередництвом Генерального секретаря ООН, про норми, від яких вона відступила, і про причини цього рішення. Додається, що через «стислість багатьох отриманих раніш повідомлень» є потреба надання КПЛ ООН «повної інформації про вжиті заходи і чітке роз’яснення причин, що спонукали прийняти ці заходи», із доданням вичерпної документації про законодавство, із додатковим повідомленням про продовження терміну дії дерогації або про зміни її змісту [102].
Вказані тези Зауважень № 29 підкріплюються положеннями питань КПЛ ООН до держав за підсумками їх звітів. Так, у Переліку питань КПЛ ООН щодо третього чергового звіту Сирії від 28 квітня 2005 р. CCPR/C/SYR/2004/3 (ст. 6 «Надзвичайний стан за ст. 4») є пропозиція надати «детальну та вичерпну інформацію щодо умов оголошення надзвичайного стану», із питанням, чи було при цьому застосовано відступ від зобов’язань за ст. 4 МПГПП, і якщо так – то в обсязі яких статей Пакту, чи повідомляла Сирія про такий відступ держави-учасниці МПГПП та Генерального секретаря ООН, і якщо так – то коли, з пропозицією надання конкретних прикладів застосування законодавства про надзвичайний стан [133]. 
Раніше у Переліку питань КПЛ ООН від 13 серпня 2004 р. CCPR/C/82/L/ALB щодо первинного звіту Албанії у частині «Дерогація та протидія тероризму, ст. 4» ставилося питання, чи здійснено Албанією відступ від ч. 4 ст. 9 та ч. 1 ст. 10 МПГПП згідно ст. 175 Конституції цієї держави [131]. У Переліку питань КПЛ ООН від 20 вересня 2001 р. CCPR/C/73/L/UK щодо п’ятого чергового звіту Великобританії у частині «Дерогація, ст. 4» ставилося питання, чи планує ця держава у вимірі Белфастської угоди продовжувати відступ (дерогацію) від зобов’язань у сфері права на справедливий суд у Північній Ірландії, «суворо зумовлений необхідністю ситуації». Крім того, КПЛ ООН цікавився відповідністю Акту проти тероризму 2000 р. нормам ст. 9, 10, 14 та 17 МПГПП зокрема у вимірі зниження стандартів припустимості доказів, арешту, обмеження дії суду присяжних та обмеження свободи асоціацій [132].
Варто вказати, що відповідна активність КПЛ ООН щодо перевірки стану дотримання умов дерогації серед іншого відображена у Консолідованому керівництві щодо звітів держав згідно МПГПП, схваленому Радою з прав людини ООН на її 70-й сесії 26 лютого 2001 р. CCPR/C/66/GUI/Rev.2, згідно частини С.3 якого період, підстави, наслідки й процедури запровадження та припинення стану дерогації за ст. 4 МПГПП мають бути досліджені КПЛ ООН у повному обсязі, окремо щодо кожної статті, від якої здійснено відступ. Аналогічна норма містилася й у частині С.3 попереднього Консолідованого керівництва від 29 вересня 1999 р. CCPR/C/66/GUI [13].
Варто додати, що питання відступу держав-учасниць МПГПП від договірних зобов’язань висвітлюється у звітах неурядових структур до КПЛ ООН та до інших структур ООН. Так, у зверненні Центру документування прав людини Південної Азії від 24 січня 2002 р. до Комісії з прав людини ООН E/CN.4/2002/NGO/38 здійснюється аналіз дотримання норм Пакту Індією, досліджується законодавство цієї країни (Національний акт безпеки 1980 р., Акт публічної безпеки у Джамму та Кашмірі 1978 р., Акт про спеціальні повноваження збройних сил 1958 р. та Декрет про протидію тероризму 2001 р.), із констатацією неприпустимості дерогації Індією від норм ст. 6, 7, 8, 11, 15, 16 та 18 МПГПП, потреби дотримання норм ст. 40 Пакту щодо повідомлень про дерогацію та аналіз відповідних вимог до Індії з боку КПЛ ООН в рамках аналізу її третього періодичного звіту 1997 р. [10]. Вимоги щодо потреби дотримання процедур дерогації у сфері виборчих прав у США містяться й у заяві Адвокатів з прав людини 2008 р. до Ради з прав людини ООН від 21 лютого 2008 р. A/HRC/7/NGO/15 [141].
Також варто вказати на окремі положення Зауважень загального порядку № 31 КПЛ ООН щодо природи загальних правових зобов’язань, які накладаються на держави-учасники МПГПП, від 29 березня 2004 р. Зокрема в них зазначається, що увагу держав до можливого порушення норм МПГПП «слід розглядати як відображення загальної законної зацікавленості, й аж ніяк не як недружній акт», що можна презумувати й до ситуації дерогації. 
У ст. 4 цих Зауважень було вказано, що обмеження не можуть застосовуватися або здійснюватися так, щоб це порушувало зміст визнаного МПГПП права. За ст. 6 цього документу, коли такі обмеження прав мають місце, держави зобов’язані висвітлювати їх необхідність та вживати лише заходи, що погоджуються із завданнями досягнення законних цілей забезпечення безперервного та ефективного захисту прав, закріплених МПГПП. При цьому спеціально вказується на визнання зобов’язань держави за умов відступу від прав з боку її окремих гілок влади, а у окремих випадках – і підконтрольних державі приватних осіб або недержавних утворень, згадується про поширення таких зобов’язань на усіх осіб, що перебувають під юрисдикцією цієї держави в умовах збройного конфлікту [103].
Слід окремо зупинитися на доктринальних і резолютивних актах, щодо яких містяться згадки у Зауваженнях № 29. Зокрема це звіти Леандро Деспуі, Спеціального доповідача Економічній та соціальній раді (далі – ЕКОСОР) ООН, такі як його Дев’ята щорічна доповідь від 18 червня 1996 р. E/CN.4/Sub.2/1996/19 «Адміністрування правосуддя та права людини для затриманих: питання прав людини в умовах надзвичайного стану», до якої додавався перелік країн, які оголошували надзвичайний стан у 1985–1995 роках. Варто зауважити, що діяльність зазначеного Спеціального доповідача має цікаве нормативне підґрунтя. Питання відступу від прав людини в умовах надзвичайного стану серед іншого підіймалося резолюцією 10 (ХХХ) від 31 серпня 1977 р. Підкомісії з попередження дискримінації та захисту меншин Комісії з прав людини ООН, якою було визнано за доцільне дослідження вказаних міжнародно-правових процесів, що й було здійснено. Це дослідження у 1982 р. було надано цій Підкомісії експертом Ніколе Квестіо (документ E/CN.4/Sub.2/1982/15) [160].
У резолюції 1983/18 Комісія з прав людини ООН запропонувала вказаній підкомісії опрацювати питання заходів щодо захисту фундаментальних прав і свобод в умовах надзвичайного стану, особливо з урахуванням ч. 2 ст. 4 МПГПП. До резолюції 1983/30 цієї Комісії було запроваджено спеціальне питання «Імплементація права на дерогацію, запровадженого у ст. 4 МПГПП та порушення прав людини». Спеціального доповідача з таких питань було призначене резолюцією ЕКОСОР ООН 1985/37, дослідити це ретельніше було вирішено у 1987 р., у розвиток резолюції Підкомісії 1987/25 [160].
У щорічних звітах Спеціальний доповідач Леандро Деспуі висвітлював питання переліку країн, які протягом року оголошували надзвичайний стан, досліджував звіти цих держав до КПЛ ООН, зокрема – згадані в них національні нормативні акти, досліджував вплив надзвичайного стану на стан справ з правами людини, рекомендував конкретні заходи задля захисту прав людини в умовах надзвичайного стану. Зокрема, Спеціальним доповідачем у 1991 р. було запропоновано на розгляд ЕКОСОР ООН проект Керівництва щодо опрацювання законодавства з надзвичайного стану (документ E/CN.4/Sub.2/ 1991/28/Rev.1) [160].
Зокрема у ст. 25 Дев’ятої щорічної доповіді 1996 р. E/CN.4/Sub.2/1996/19 було відзначено, що міжнародне гуманітарне право містить лише стандарти, за якими дерогація є неможливою, та за якими не існує жодного механізму, який дозволив би державам обмежувати власні обов’язки одностороннім шляхом, на відміну від міжнародних стандартів прав людини. При цьому в зазначеній доповіді вказується на роль міжнародного гуманітарного права як жорсткого ядра міжнародного права прав людини, як засобу визначення прав людини, від яких відступ держав є неможливим (ст. 27-29 доповіді 1996 р.), та як засобу, що знаходить підтримку у звичаєвому міжнародному праві.
У ст. 30 доповіді 1996 р. було вказано на неподільний і взаємопов’язаний характер прав людини, який зумовлює обмеження можливості держав відкладання та відступу від зобов’язань не лише стосовно процесуальних гарантій, важливих для прав, що не підлягають дерогації, але й щодо прав, відступ від зобов’язань за якими є можливим, але може негативно вплинути на права, які не передбачають дерогації. Така ситуація набула відображення у зауваженнях КПЛ ООН у справі «Zelaya v. Nicaragua» 328/1988 від 20 липня 1994 р., де держава була визнана винною в порушеннях ст. 7, 9, 10 та 14 МПГПП, при чому відзначалося, що держави не можуть відступати від прав, які полягають у юридичних гарантіях для інших прав, відступ від яких є неможливим [160].
Також у ст. 31 доповіді 1996 р. було викладено думку Спеціального доповідача, що «найбільш очевидний та явний аргумент» на користь того, що не можна відступати від гарантованого МПГПП habeas corpus, випливає з положень ст. 2 Пакту, зокрема з її ч. 3, яка закріплює право вимагати відшкодування порушених прав. Крім того вказується, що за умов неможливості відступу від права на життя та права на фізичну цілісність, процесуальні гаранті цих прав вбачаються такими, від яких не можна робити відступ [160]. Важливим із висвітлених питань доктринальним актом вбачаються Сіракузькі принципи тлумачення обмежень та відступів (англ. limitation and derogation) від положень МПГПП, схвалені на конференції науковців та експертів з прав людини, що відбулась 30 квітня – 4 травня 1984 р. під егідою Міжнародної комісії юристів, Міжнародної асоціації пенітенціарного права, Інституту прав людини Урбана Моргана тощо. Сіракузькі принципи було передано до уваги Комісії ООН з прав людини Нідерландами (документ ООН E/CN.4/1985/4), після цього вони широко використовуються доктриною й практикою міжнародного права [164].
Навіть з назви Сіракузьких принципів можна побачити, що вони охоплюють ситуації як обмежень, так і відступів від норм МПГПП, роз’яснюючи відповідні приписи Пакту. Так, надаючи тлумачення формату обмеження гарантованих МПГПП прав, Сіракузькі принципи у І Частині висвітлюють принципи такого тлумачення щодо окремих положень, зокрема це стосується питань обмежень, «приписаних законом», встановлених «у демократичному суспільстві», категоріям «здоров’я населення», «моральність населення», «права та свободи інших», «громадський порядок», «громадська безпека» та «національна безпека» [164].
Зокрема з питань національної безпеки підкреслюється, що посилання на такі інтереси для виправдання заходів обмеження деяких прав є можливим лише тоді коли такі заходи вживаються для захисту існування, територіальної цілісності або політичної незалежності держави від застосування сили або загрози її застосування. При цьому на інтереси національної безпеки не можна посилатися в якості підстави для введення обмежень, з метою запобігання лише локальній або ізольованій загрозі правопорядку, вони «не можуть використовуватися як підстава для введення невизначених або довільних обмежень, і на них можна посилатися лише при наявності адекватних гарантій і ефективних засобів правового захисту від порушень». Крім того, як вказано у ст. 32 Сіракузьких принципів, оскільки «систематичне порушення прав людини підриває справжню державну безпеку і може становити загрозу міжнародному миру і безпеці», держава, яка несе відповідальність за таке порушення, «не має посилатися на інтереси державної безпеки в якості виправдання заходів, спрямованих на придушення опору такого порушення або проведення політики репресій щодо свого населення» [164].
Питання відступу (дерогації) від прав людини у зв’язку із надзвичайним станом висвітлене у ІІ частині Сіракузьких принципів. Так, за ст. 39 цього документу держава-учасниця МПГПП може вживати заходів, що відступають від своїх зобов’язань тільки у випадках виняткової та реальної або неминучої небезпеки, яка загрожує життю нації. У цій нормі Сіракузьких принципів загроза життю нації тлумачиться як загроза, що зачіпає все населення та всю або частину території держави, а також становить небезпеку для фізичного здоров’я населення, політичної незалежності або територіальної цілісності держави, або – для достатнього функціонування інститутів, необхідних для забезпечення і захисту визнаних у МПГПП прав. При цьому у ст. 40 та 41 Сіракузьких принципів додається, що міжнародні конфлікти або безладдя, які не призводять до виникнення серйозної й неминучої загрози життю нації, не можуть слугувати підставою для відступу від положень згідно ст. 4 МПГПП, і що «економічні складності самі по собі не можуть бути підставою для відступу від прав» узагалі [164].
У статтях 42-50 Сіракузьких правил ретельно регламентується порядок дерогації та її припинення. Зокрема підкреслюється, що держава-учасниця МПГПП, яка здійснює дерогацію від положень МПГПП, має офіційно оголосити про введення надзвичайного стану в зв’язку з наявністю загрози життю нації, при чому в національному законодавстві процедури оголошення надзвичайного стану повинні бути передбачені завчасно [164]. Цікаво, що хоча й МПГПП, і Загальні зауваження № 29, і Сіракузькі принципи послідовно вказують на можливість дерогації не за будь-якого надзвичайного стану, але виключно за такого, що загрожує життю нації. Опис такої загрози (загроз), їх класифікація або визначення у законодавстві про надзвичайний стан вказаними джерелами від держав не вимагаються.
У вищенаведених статтях Сіракузьких правил містяться вимоги до змісту повідомлення держави про дерогацію Генеральному секретареві ООН про положення, від яких вона відступила, і про причини, які спонукали до такого рішення. Зокрема зазначається, що таке повідомлення має містити інформацію, достатню для того, щоб інші держави-учасниці могли користуватися своїми правами та виконувати свої зобов’язання в рамках МПГПП. Так, повідомлення як мінімум має включати: перелік норм МПГПП, від яких здійснюється дерогація, копію документа про оголошення надзвичайного стану, копії рішень про дерогацію, а також конституційні положення, закони або укази, якими вводиться такий стан, термін початку і закінчення дії надзвичайного стану, пояснення причин, за якими уряд вирішив здійснити дерогацію, включно зі стислим описом фактів і обставин, які зумовили введення надзвичайного стану, короткий опис наслідків, що очікуються від дерогації та їх впливу на гарантовані Пактом права [164].
Відсутність такого повідомлення про дерогацію може (але не повинно) призвести до втрати державою права посилатись на відступ від зобов’язань. Інші країни можуть вимагати від держави, що надала повідомлення про дерогацію, додаткової інформації, а держава, яка вчинила дерогацію, має «прагнути до припинення дії відступу в найкоротші терміни, необхідні для припинення надзвичайної ситуації, яка загрожує життю нації». Повідомлення про припинення дерогації має також надаватися Генеральному секретареві ООН, але може містити лише вказівку про сам факт припинення дерогації. Припинення дерогації означає обов’язок відновлення державою усіх прав і свобод, гарантованих МПГПП, потребу оцінки наслідків дерогації, зокрема – «вжиття заходів з відновлення несправедливості й компенсації тим, хто постраждав протягом дії або в результаті її застосування» [164]. Останній з наведених приписів Сіракузьских принципів вбачається дуже цікавим, адже передбачає можливість «несправедливості» та «постраждалих» через дерогацію, відступ від прав яких хоча й не приводить до порушення міжнародних зобов’язань держави, все одно зумовлює її позитивні обов’язки. 
Детально у нормах ст. 51-57 Сіракузьких принципів тлумачиться вимога співрозмірності дерогації, запроваджена у ст. 4 МПГПП, а саме – щодо можливості відступу від зобов’язань «тільки в тій мірі, в якій це потрібно гостротою становища». Така «гострота становища» (англ. exigencies of the situation) пояснюється у принципах 1984 р. тим, що всі заходи дерогації мають бути вжиті виключно згідно з суворою необхідністю усунення загрози життю нації, мають вводитися на термін і на території, де це строго необхідно; ці заходи мають бути пропорційними з природою і масштабами загрози життю нації. Більш того, уповноважені державні органи мають визначити потребу кожного із запропонованих чи прийнятих відступів для усунення конкретної загрози, викликаної надзвичайною ситуацією [164].
Важливим вбачається припис ст. 53 Сіракузьких правил, за яким дерогація не є відповідною «гостроті становища», якщо для усунення загрози життю нації буде достатньо «звичайного обмеження прав», передбаченого окремими положеннями МПГПП. При цьому необхідною є як об’єктивна оцінка гостроти становища, так і спрямування дерогації на усунення нагальної, очевидної, дійсної чи неминучої небезпеки; тому дерогація не може застосовуватися лише через очікування потенційних подій. Крім того, на конституційному та законодавчому рівні мають бути забезпечені «можливість швидкого й періодичного, незалежного перегляду законодавцями положень про необхідність дерогації» та відсутність монополії державної влади на визначення стану «гостроти становища». Крім того, для осіб, що вважають себе потерпілими від дерогації, яка нібито не була зумовлена «гостротою становища», держава має забезпечити ефективні засоби правового захисту [164].
Підкреслюючи у ст. 58 неприпустимість дерогації від переліку прав, визначених у ст. 4 МПГПП, Сіракузькі принципи у ст. 59 вказують на необхідність захисту цих прав для усіх осіб, що є під юрисдикцією держави, яка здійснює дерогацію, а також на обов’язок цієї країни забезпечувати ефективні засоби правового захисту в разі порушення таких прав. Більш того, під час надзвичайного стану держава, яка здійснила дерогацію, має вживати особливих заходів щодо унеможливлення організації довільних і позасудових убивств або викрадення людей державними посадовими особами або особами, що діють від їх імені, а також – стосовно унеможливлення катувань, інших форм жорсткого та нелюдського поводження й покарання, щодо забезпечення неможливості зворотної дії кримінально-правових актів, з питань збереження юрисдикції звичайних судів [164].
Крім наведених норм, які вочевидь були виведені авторами Сіракузьких принципів із самих положень МПГПП та наявного на 1984 р. досвіду практичного застосування пакту, положення ст. 61-70 цих принципів ґрунтуються на ширших засадах, адже дерогація «відбувається не в правовому вакуумі» та до неї «застосовні кілька загальних принципів права». Зокрема це вимога об’єктивного та добросовісного аналізу ситуації, потреба обмежувального тлумачення норм МПГПП, які дозволяють дерогацію, потреба максимального збереження під час надзвичайного стану принципу верховенства закону, із правомірним відступом від нього лише у вкрай обмежених випадках. При цьому стверджується, що оцінка правомірності дерогації має здійснюватися із урахуванням ч. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини, Женевських конвенцій 1949 р. та конвенцій МОП [164].
Зокрема, особливу увагу звернуто на норми права Женеви щодо прав особи на справедливий суд і на закріплені в основних конвенціях МОП свободу зборів, право на рівні умови праці, права профспілок і робочих, заборону работоргівлі й обмеження примусової праці, відступ від яких є неприпустимим у період дії будь-якого надзвичайного стану. Також, ґрунтуючись на міжнародному звичаєвому праві, автори Сіракузьких принципів вказують, що за жодних обставин жодна держава, навіть та, що не є учасницею МПГПП, не може призупиняти дію або порушувати такі фундаментальні права, як право на життя, право на неприпустимість зворотної дії кримінального закону, право на свободу від катувань, жорстокого або нелюдського поводження чи покарання, медичних або наукових дослідів без вільної згоди, право на свободу від рабства, работоргівлі та утримання в підневільному стані [164].
Також у Сіракузьких принципах 1984 р. дуже ретельно описуються аспекти дерогації від гарантованих ст. 9 та ст. 14 МПГПП права на свободу від довільного затримання й арешту та права на справедливий і публічний розгляд кримінальної справи в суді. Це обґрунтовується тим, що «практично неможливо уявити собі надзвичайний стан, в якому була би строго необхідна відмова людині у фундаментальному праві на повагу гідності, властивій людській особистості». З метою забезпечення поваги до такого фундаментального права Сіракузькі принципи приписують:
- централізовано обліковувати відомості про всі арешти та затримання, про місця утримання під вартою;
- неможливість процесуального затримання на невизначений термін;
- неможливість утримання затриманого ізольовано протягом терміну, що перевищує кілька днів;
- регулярне вивчення необхідності продовження терміну утримання під вартою незалежним судом, якщо особа була затримана без звинувачень;
- справедливу та публічну перевірку обґрунтованості звинувачення незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону;
- обмеження можливостей провадження у військових трибуналах або спеціальних судах стосовно цивільних осіб [164].
Також окремо Сіракузькі принципи підкреслюють значущість в умовах дерогації презумпції невинуватості та інших гарантій підсудного, таких як інформування зрозумілою мовою про зміст обвинувачення, достатній час і можливості для підготовки захисту, взаємодію з вільно обраним захисником, право на безоплатного захисника, на суд в присутності захисника, на свободу від свідчень проти себе, право на виклик і допит свідків, право на апеляцію, право на публічність розгляду справи в усіх випадках коли це можливо, неприпустимість повторного покарання [164].
Варто дослідити й рекомендації до КПЛ та інших органів ООН, які містяться у ст. 71-76 Сіракузьких принципів. Зокрема у них вказано, що КПЛ ООН при здійсненні своїх повноважень з розгляду, надання доповідей і зауважень про доповіді держав, «…може і зобов’язаний здійснювати нагляд за законодавством і практикою держав-учасників на предмет дотримання ними статті 4» МПГПП, а також визначати це питання «при розгляді повідомлень від держав і приватних осіб в рамках своєї компетенції». Для визначення, чи були дотримані державою, що здійснює дерогацію, положення ст. 4, члени КПЛ ООН можуть та зобов’язані розглядати достовірну на їх погляд інформацію від інших міжурядових органів, неурядових організацій і приватних осіб. КПЛ ООН отримав рекомендацію розробити спеціальну процедуру додаткових доповідей від держав, що повідомили про дерогацію, а також розробити процедури розгляду повідомлень індивідів, що дозволить заслуховувати авторів повідомлень і свідків усно, прийняти практику візитів до держав, щодо яких є звинувачення про порушення ними положень МПГПП [164]. Ці пропозиції Сіракузьких принципів КПЛ ООН у наступному враховано не було, що випливає з аналізу Зауважень № 29 та практики КПЛ ООН у кінці ХХ та на початку ХХІ ст.
Сиракузькі принципи пропонували Комісії ООН з прав людини забезпечити, щоб її Підкомісія щодо запобігання дискримінації та захисту меншин щороку надавала список держав, незалежно від їх участі у МПГПП, які протягом року оголосили про початок, подовження або припинення дії надзвичайного стану. У списку для держав-учасниць МПГПП мали міститися відповідні оголошення чи повідомлення, а для інших держав – доступна та «за можливості достовірна» інформація про оголошення надзвичайного стану та загрозу життю нації, про відступи від прав, їх пропорційність, недискримінацію та повагу до прав, відступ від яких не допускається. Комісії з прав людини та її зазначеній Підкомісії пропонувалося продовжувати застосування практики призначення спеціальних доповідачів і місій зі встановлення фактів щодо тривалих періодів надзвичайного стану [164]. 
Варто констатувати, що трансформація Комісії ООН з прав людини у Раду ООН з прав людини серед іншого не призвела до подовження мандату Спеціального доповідача з питань надзвичайного стану та відповідно – до подовження щорічного складання переліку країн, де такий стан було запроваджено. Наразі у системі спеціальних процедур Ради ООН з прав людини діє Спеціальний доповідач із реалізації та захисту прав людини й основоположних свобод під час боротьби з тероризмом, до мандату якого входять, звісно, лише окремі випадки відступу держав від зобов’язань у сфері прав людини [97].
Цікаво, що низка пострадянських дослідників (В. І. Крусс та ін.) у 1998 р. дослідили Сіракузькі принципи та звернули увагу на принципи пропорційності (обмеження не повинні виходити за рамки поставлених цілей) та необхідності (вибір з можливих варіантів засобів обмеження такого, який мінімально обмежить права та свободи) [194, с. 35]. Інші автори додають до цих принципів доцільність (обмеження прав має бути тільки до меж, які узгоджуються з поставленими цілями). Так, І. Д. Ягофарова відзначає, що у ч. 3 ст. 12, ст. 18 та 19 МПГПП закріплено можливість обмежень, якщо вони «необхідні», та посилаючись на ст. 2 Сіракузьких принципів стверджує, що при обмеженні не повинна бути порушена сама сутність права, яке обмежується [249, с. 126, 127]. У цілому поширення дії таких принципів можна запропонувати й на умови дерогації, погоджуючись із запропонованою І. Д. Ягофаровою сумісністю обмежень з іншими зобов’язаннями МПГПП, зокрема і його ст. 4 [249, с. 122].
Додамо, що О. С. Гондаренко дослідив права, гарантовані ст. 14 МПГПП в їх ув’язці з нормами міжнародного гуманітарного права, та прийшов до висновку, що відповідно до ст. 14 Пакту право на публічний розгляд справи є значно ширшим, ніж право на публічне оголошення вироку, передбачене у п. «і» ч. 4 ст. 75 І Додаткового протоколу 1977 р. На цій підставі вказаний автор робить висновок, що під час збройного конфлікту має повною мірою застосовуватися ст. 14 МПГПП, а не лише вказані норми І Додаткового протоколу 1977 р. Водночас, як констатує цей автор, можливість відступу від гарантій справедливого судового розгляду, передбачена міжнародними договорами у сфері прав людини, формує питання нерівності осіб залежно від застосування міжнародного гуманітарного права або права прав людини [186, с. 316, 317]. Варто зауважити, що оскільки дерогація за ст. 4 МПГПП охоплює як обставини, за яких діє гуманітарне право (але не вичерпно), так і інші обставини, специфіка нерівності статусу осіб, права яких не реалізуються через дерогацію та/або в умовах дії норм гуманітарного права, є багатостороннім питанням.
Варто прокоментувати й наведені О. С. Гондаренком міркування КПЛ ООН про те, що гарантії, зумовлені дерогацією за ст. 4 МПГПП, є «заснованими на принципах законності і верховенства права, невід’ємних для Пакту в цілому». При цьому КПЛ ООН, виходячи з особливих гарантій для окремих елементів права на справедливий судовий розгляд у міжнародному гуманітарному праві, пропонує не послаблювати такі гарантії протягом інших надзвичайних ситуацій [102; 186, с. 318]. Слід врахувати дискусії, які тривали у КПЛ ООН щодо співвіднесення дерогації та норм міжнародного гуманітарного права, й водночас специфіку формулювань Женевських конвенцій та Римського статуту Міжнародного кримінального суду. Тому в цілому питання нетотожності гарантій фундаментальних прав у гуманітарному праві та у нормах МПГПП поки не є повністю вирішеним.
В. Ю. Ухов, досліджуючи надзвичайний стан крізь вимір приписів МПГПП, вказує що «в міжнародних нормативних правових актах інститут надзвичайного стану викладено досить лаконічно», та вбачає значну роль доктринальних актів, зокрема й Сіракузьких принципів 1984 р., у його розкритті. Він наголошує на значущості відображеної в таких джерелах потреби попереднього закріплення в національному законодавстві механізмів надзвичайного стану до його оголошення, на важливості закріплених у Сіракузьких принципах критеріїв виключних обставин [245, с. 35; 142, p. 8]. Ґрунтуючись на встановленні у ст. 4 МПГПП норм щодо прав, від яких дерогація є неможливою, В. Ю. Ухов вважає, що вищі судові органи та/або органи конституційного контролю мають володіти повноваженнями перевірки законності та конституційності актів про надзвичайний стан та вжитих на виконання цих актів заходів [142, p. 7; 245, с. 35].
Цікаво, що в рішенні «Хассан проти Великобританії» (заява 29750/09) 2014 р. Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) відзначав приклади дерогації держав за МПГПП і вказував на факти відступу 18 держав, з яких лише три випадки визначалися «…як такі, що включають посилання органів держави, яка робить відступ, на ситуацію міжнародного збройного конфлікту або військову агресію з боку іншої держави» [120].
Зокрема ЄСПЛ наводив приклад дерогації Нікарагуа в період між 1985 і 1988 роками через «несправедливу, незаконну та аморальну агресію проти народу Нікарагуа і його революційного уряду» з боку США, вказував на дерогацію Азербайджану у квітні-вересні 1993 р. через «ескалацію агресії з боку збройних сил Вірменії». Окремо ЄСПЛ вказав на декларацію про відступ Ізраїлю від 3 жовтня 1991 р., що діяла станом на схвалення вказаного рішення (та діє досі). За цим документом, «…з моменту свого створення держава Ізраїль стала жертвою безперервних погроз і нападів на її саме існування, а також на життя та майно її громадян… [що] взяло форму загроз розв’язання війни, фактичних збройних нападів і актів тероризму, що призводили до вбивств і поранень людей». При цьому в декларації Ізраїлю, дослідженій ЄСПЛ, відзначалося що «надзвичайний стан, який було оголошено в травні 1948 р., залишається в силі й досі», та є надзвичайним станом за змістом ч. 1 ст. 4 МПГПП, при цьому вжиті державою спеціальні заходи мали метою «захист держави, захист життя та майна» [120].
Більш того, у цьому рішенні ЄСПЛ навів позицію експерта Міжнародного комітету Червоного Хреста Елс Дебюф, втілену в розділі 2.1. «Дерогація від міжнародного права прав людини в умовах публічної небезпеки» її монографії «Бранці війни: легальні затримання у збройних конфліктах». Як влучно констатує Е. Дебюф на підставі аналізу електронних баз ООН, жодна з країн, які здійснили відступ за ст. 4 МПГПП, станом на 2010 р. не передбачала його охоплення ситуації затримання осіб згідно ІІІ чи IV Женевських конвенцій. Більш того, ця авторка довела вкрай низький рівень застосування норм відступу від МПГПП під час збройних конфліктів [58, p. 45-89; 120].
Так, відповідні відступи не були зроблені ані Афганістаном, ані СРСР у 1979–1989 рр., чи коаліцією держав у Афганістані з 2001 р. (Австралія, Великобританія, Данія, Італія, Канада, Німеччина, Франція, Нідерланди, Нова Зеландія та США) чи Великобританією та США в Іраку з 2003 р. Також зазначена дослідниця констатує відсутність дерогації за МПГПП: з боку Індії та Бангладешу під час війни з Пакистаном у 70-х рр. ХХ ст.; з боку Греції, Туреччини та Кіпру під час відповідного конфлікту 70-х рр. ХХ ст.; з боку Аргентини та Великобританії під час конфлікту 1982 р. щодо Фолклендських островів; з боку США під час окупації Гренади у 1983 р.; з боку Ірану та Іраку протягом війни 1980-1988 рр.; з боку Іраку, Кувейту, Великобританії та США під час війни в Перській затоці 1991 р.; з боку Росії під час конфліктів у Молдові 1992 р. та Грузії 2008 р. [58, p. 45-89; 120].
Варто вказати на оцінку можливості відступу держав від зобов’язань за окремими іншими універсальними договорами. А. Ю. Замула вказує з цього питання, що навіть за наявності найбільш скрутних обставин, якими є боротьба проти організованого тероризму або злочинності, Конвенція проти катувань містить імперативну заборону катування, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Вказана авторка разом із Е. Сванідзе цитують позицію 15 Загального звіту про діяльність Європейського Комітету із запобігання катуванню і нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню CPT/Inf (2005) 17, за якою «відданість суспільства фундаментальним цінностям, на яких вона ґрунтується, піддається справжньому випробуванню», і подібно до заборони рабства, заборона катувань і нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження є одним із прав людини, відступи від яких є недопустимими». Отже вказується, що розмови про «встановлення належного балансу» є хибними, коли ставкою є одне з таких прав, адже хоча для протидії тероризму слід вживати рішучі дії, неприпустимо допускати перетворення цих дій на акти катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження. Цікаво, що таке дотримання було визначено Комітетом як вірність демократичних суспільств «тим цінностям, які відрізняють їх від інших суспільств» [190, с. 170; 242, с. 22]. 
Сучасні автори також звертають уваги на Заяву загального порядку, що стосується подій 11 вересня 2001 р. та їх наслідків CAT/C/XXVII/Misc.7, схвалену 22 листопада 2001 р. Комітетом проти катувань ООН на його 27-й сесії. У цьому документі міститься нагадування про «необмежений характер більшості зобов’язань, які вони взяли на себе через приєднання до Конвенції», зі спеціальною вказівкою на ст. 2 вказаної угоди, за якою ніякі виняткові обставини, якими б вони не були, не можуть слугувати виправданням катувань [14; 154; 190, с. 168]. Крім того, у власних прикінцевих зауваженнях щодо наданих доповідей держав Комітет проти катувань спеціально відзначає неможливість відступу від положень Конвенції 1984 р., ці згадки серед іншого виявлені А. Ю. Замулою у п. 5 Заключних зауважень Комітету до Ємену, (CAT/C/CR/31/4 від 5 лютого 2004 р.), у п. 4 Заключних зауважень до Єгипту (CAT/C/CR/29/4 від 23 грудня 2002 р.), до Ізраїлю (CAT/C/XXVII/Concl. 5 від 23 листопада 2001 р.), до Російській Федерації (CAT/C/CR/28/4 від 6 червня 2002 р.), до Іспанії (CAT/C/CR/29/3 від 23 грудня 2002 р.) тощо [190, с. 168].
Варто додати, що на відміну від МПГПП, у схваленому водночас з ним Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права 1966 р. міститься інший підхід до можливості відступу держави від зобов’язань, який не передбачає ситуації надзвичайного стану. За ч. 3 ст. 2 наведеного Пакту країни, що розвиваються, можуть «з належним урахуванням прав людини і свого народного господарства визначати, в якій мірі вони гарантуватимуть визнані в цьому Пакті економічні права особам, котрі не є їх громадянами» [109]. При цьому не уточнюються процедури такого визначення обмеження гарантій, питання точних обставин як підстав для обмеження, на яких мають ґрунтуватися ці держави, а також не регламентовано можливі процедури констатації, повідомлень чи міжнародної комунікації з цих питань. Водночас у ст. 4 Пакту усім державам дозволяється встановлювати обмеження гарантованих цим актом прав, за умов визначення таких обмежень законом, та «остільки, оскільки це є сумісним з природою зазначених прав, і виключно з метою сприяти загальному добробуту в демократичному суспільстві» [109]. Такі широкі можливості обмеження гарантованих Пактом економічних, соціальних і культурних прав зменшують практичну потребу держав у здійсненні відступу від власних зобов’язань за цим Пактом. 
Подібний підхід міститься й у Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., що в цілому не передбачає можливість дерогації. Водночас у її ст. 4 вказано, що виключно стосовно гарантованих Конвенцією «економічних, соціальних і культурних прав держави-учасниці вживають таких заходів у максимальних рамках наявних у них ресурсів і за необхідності в рамках міжнародного співробітництва» [55]. Таким чином нестача ресурсів або несприятлива позиція міжнародного співтовариства є достатніми та вкрай широкими для тлумачення підставами для відступу від зобов’язань щодо гарантованих Конвенцією 1989 р. економічних, соціальних і культурних прав.
Аналогічно у ч. 2 ст. 4 Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю від 13 грудня 2006 р. стосовно гарантованих нею економічних, соціальних і культурних прав відзначено: «…кожна держава-учасниця зобов’язується вживати, максимально залучаючи наявні в неї ресурси, а у випадку необхідності – вдаючись до міжнародного співробітництва, заходів для поступового досягнення повної реалізації цих прав без шкоди для тих сформульованих у цій Конвенції зобов’язань, які є безпосередньо застосовними відповідно до міжнародного права» [54]. Таке формулювання є м’якішім щодо визначення точної межі відступу держави від зобов’язань, але також до ключових передумов дерогації фактично відносить вкрай розмиті умови, такі як відсутність належних ресурсів і несприятливі позиції у сфері міжнародного співробітництва.
Цікавим вбачається той факт, що у Конвенції ООН про політичні права жінок від 31 березня 1953 р. [53], у Міжнародній конвенції ООН про ліквідацію всіх форм расової дискримінації від 21 грудня 1965 р. [107] та в Конвенції ООН про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок від 18 грудня 1979 р. [52] немає ніяких згадок чи норм щодо можливих механізмів відступу (дерогації) держав від зобов’язань за цими угодами. Водночас наведені три універсальні договори ООН у сфері протидії гендерній та расовій дискримінації не містять у собі й норм, аналогічних ч. 2 ст. 2 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 10 грудня 1984 р. За нею жодні виключні обставини (англ. exceptional circumstances), якими б вони не були, стан війни чи загроза війни (англ. state of war or a threat of war), внутрішня політична нестабільність (англ. internal political instability) чи будь-який інший надзвичайний стан (англ. public emergency) не можуть бути виправданням катувань [14]. Втім, навіть вказана норма, що прямо забороняє дерогацію, не поширюється у Конвенції 1984 р. на питання жорстоких нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, як це випливає із ст. 16 цієї Конвенції.
Отже система універсальних договорів з прав людини, що були схвалені та діють під егідою ООН, містить такі загальні принципи дерогації (відступу) держав від зобов’язань. Це, по-перше, спеціальна повна заборона дерогації щодо катувань та низки громадянських і політичних прав, по-друге не встановлення механізмів дерогації для свободи від дискримінації за гендерною та расовою ознаками та для прав дитини й людей з інвалідністю, крім економічних соціальних і культурних, а також для інших, ніж катування жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання. По-третє, це встановлення спеціальних механізмів дерогації для інших громадянських і політичних прав, ніж ті, відступ від яких заборонено, та по-четверте, це широкі та гнучкі формулювання щодо можливості держав відступати від обов’язків у сферах економічних соціальних ті культурних прав людини. 
На універсальному договірному рівні особливе значення має система відступу держав від зобов’язань за ст. 4 МПГПП, з урахуванням Факультативних протоколів до нього, в рамках діяльності КПЛ ООН. У форматі цієї системи категорії прав людини, від яких неможливий відступ, та прав людини, що не підлягають обмеженню, є такими, що не тотожні (наприклад, свобода думки не підлягає дерогації, але може бути обмеженою). Стандарти застосування ст. 4 МПГПП втілено в приписах Зауважень загального порядку № 29 КПЛ ООН, що роз’яснюють зміст тез пакту про «загрози для життя нації» та «гостроту становища», містять розширювальне тлумачення щодо переліку прав, від яких не може бути здійснено дерогацію. 
Питання дотримання окремими державами процедур відступу (дерогації) підіймалося КПЛ ООН у Переліках питань до національних первинних і періодичних звітів країн, які заявляли про надзвичайне становище. Певне значення для формування універсальної правової доктрини з питань дерогації мали й звіти Спеціального доповідача з дотримання прав людини в умовах надзвичайного стану до ЕКОСОР ООН, а також Сіракузькі принципи тлумачення обмежень та відступів від положень МПГПП. З останніх випливає потреба особливої уваги до співвідношення приписів міжнародного гуманітарного права та права прав людини в умовах дерогації, ключова значущість дотримання в таких умовах процесуальних прав і збереження відповідних гарантій, зокрема презумпції невинуватості та habeas corpus. У сучасних умовах актуальності набувають аспекти дотримання умов дерогації державами, які здійснюють чи декларують боротьбу з тероризмом. За десятиріччя дії ст. 4 МПГПП очевидним є незастосування згідно її приписів дерогації багатьма державами-учасницями Пакту в умовах міжнародних і внутрішніх конфліктів та в інших очевидно надзвичайних тривалих умовах.
В інших, ніж МПГПП, універсальних договорах з прав людини існує декілька підходів дерогації (відступу) держав від зобов’язань. При цьому на універсальному рівні в найближчій перспективі питання дерогації (відступу) будуть мати значення лише для МПГПП та будуть реалізовуватися в діяльності КПЛ ООН.

2.2. Відступ держав за регіональними угодами у сфері прав людини 

Для дослідження специфіки відступу від угод за регіональними договорами з прав людини варто приділити особливу увагу Американській конвенції про права людини (Пакту Сан-Хосе), укладеній 22 листопада 1969 р. (далі – АКПЛ) [4]. Цей договір, що набув чинності у 1978 р., наразі охоплює більшість держав Американського континенту та є правовим підґрунтям для Міжамериканського суду з прав людини (далі – МАСПЛ). Цікаво, що на відміну від інших договорів, норми АКПЛ про дерогацію, а саме – її ст. 27 «Призупинення гарантій», містяться у главі ІV договору, яка також містить положення про тлумачення та застосування АКПЛ, а не матеріальні норми стосовно гарантії та захисту прав людини. 
Згідно з ч. 1 ст. 27 АКПЛ, під час війни, публічної небезпеки чи іншої надзвичайної ситуації (англ. war, public danger, or other emergency), яка загрожує незалежності чи безпеці держави-учасниці, така держава може вжити заходів із відступу від зобов’язань (англ. measures derogating from its obligations) за АКПЛ, у мірі та на час, які прямо вимагаються гостротою становища (англ. exigencies of the situation), якщо такі заходи не є несумісними з іншими зобов’язаннями цієї держави за міжнародним правом та не зумовлюють дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії або соціального походження [4].
Водночас за ч. 2 ст. 27 АКПЛ не можуть бути призупиненими норми АКПЛ, передбачені у ст. 3 (право на правосуб’єктність), ст. 4 (право на життя), ст. 5 (право на гуманне поводження), ст. 6 (свобода від рабства), ст. 9 (свобода від зворотної дії законів), ст. 12 (свобода совісті та релігії), ст. 17 (право на сім’ю), ст. 18 (право на ім’я), ст. 19 (права дитини), ст. 20 (право на громадянство) та ст. 23 (право на участь в управлінні), так само як правових гарантій, необхідних для забезпечення захисту цих прав. За ч. 3 ст. 27 АКПЛ її держава-учасниця, що застосовує право призупинення (англ. right of suspension), має негайно інформувати інших держав-учасниць через Генерального секретаря Організації американських держав про положення АКПЛ, застосування яких було призупинено, про причини, що стали передумовою такого призупинення, та про дату його припинення [4].
Таким чином вбачається подібність правових механізмів дерогації, запроваджених у ст. 4 МПГПП та у ст. 27 АКПЛ. Водночас ці механізми мають змістовні та процедурні відмінності: так, у АКПЛ дерогація пов’язана з призупиненням обов’язку держав, вона розглядається як право держави на призупинення прав (аналогічна теза лише випливає із комплексного аналізу норм МПГПП). Також підстави дерогації за АКПЛ є ширшими ніж за МПГПП, та є пов’язаними із потребами захисту держави, а не нації, хоча обидва документи у якості ключової підстави дерогації використовують категорію гостроти становища. У АКПЛ ширшим є перелік прав, від яких не допускається відступ, водночас для держави у повідомленні про дерогацію одразу визначено потребу вказувати кінцеву дату відступу, чого немає у МПГПП [4; 108].
Варто вказати, що хоча застосування ст. 27 АКПЛ не набуло поширення у рішеннях МАСПЛ, у 1987 р. саме МАСПЛ надав два консультативних висновки за цією статтею АКПЛ, які у наступному істотно вплинули на розвиток правової доктрини ООН щодо дерогації та на відповідні акти КПЛ ООН [160]. Першим з цих висновків був «Habeas Corpus в надзвичайних ситуаціях (ст. 27(2), 25(1) та 7(6) АКПЛ)» від 30 січня 1987 р. № OC-8/87, під час опрацювання якого МАСПЛ отримав позиції Венесуели, Еквадору й Панами та висновки правозахисних груп – Американського наглядового комітету і Міжнародної групи з права прав людини [105].
Консультативний висновок мав містити відповідь на одне питання – чи є habeas corpus (право на перевірку законності затримання судом), правові засади якого містяться у ч. 6 ст. 7 та ч. 1 ст. 25 АКПЛ, одною з юридичних гарантій, на яку не поширюється ст. 27 АКПЛ, тобто правилом, що не охоплюється можливістю дерогації [105].
Як відзначалося у Висновку № OC-8/87, низка американських держав відступала від засад habeas corpus, запроваджувала спеціальні закони, що дозволяли тривале перебування під вартою без згоди суду та/або без допуску захисника (incomunicado); при цьому той факт, що саме по собі право людини на свободу під час надзвичайних обставин може бути предметом дерогації, МАСПЛ не заперечував. Втім, у Висновку № OC-8/87 вказувалося, що habeas corpus охоплює не тільки право на свободу, але й право на гуманне поводження, від якого відступ держав у ст. 27 АКПЛ не передбачений. Також вказувалося, що затримання без суду органом виконавчої влади надає йому функції суду, тому порушує принцип розподілу влад як базову характеристику верховенства права та демократичності [105].
Важливим у Висновку № OC-8/87 вбачається те, що МАСПЛ для визначення змісту дерогації за ст. 27 АКПЛ застосував вимоги ч. 1 ст. 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 р. щодо потреби добросовісного тлумачення договору згідно із загальновживаною термінологією. Отже, як вказав МАСПЛ у ст. 14-16 Висновку, ч. 2 ст. 27 АКПЛ має тлумачитися добросовісно, згідно з об’єктом і завданням АКПЛ, зокрема враховуючи, що за ст. 29 АКПЛ цей акт не може вважатися засобом обмеження прав та свобод. У ст. 18 Висновку № OC-8/87 відзначалося, що у трьох нормах ст. 27 АКПЛ міститься різна термінологія: відступ (дерогація), призупинення гарантій прав та право на призупинення; при цьому МАСПЛ прийшов до висновку, що йдеться не про призупинення прав, а про призупинення їх реалізації [105].
МАСПЛ у ст. 19-20 Висновку № OC-8/87 відзначав, що за певних обставин призупинення гарантій прав може бути єдиним шляхом захисту «найвищих цінностей демократичного суспільства». Більш того, МАСПЛ посилався на ст. 3 Статуту Організації Американських Держав 1948 р. стосовно «ефективної реалізації представницької демократії» та «системи свободи особистості й соціальної справедливості, що ґрунтується на повазі до засадничих прав людини», констатуючи, що ця система утворює межі, які не можуть бути змінені. У ст. 21 Висновку № OC-8/87 вказується, що АКПЛ засновує принцип, за яким усі права є захищеними, крім випадків, коли вкрай специфічні обставини виправдовують призупинення окремих з них. У ст. 2 цього документу констатується, що заходи призупинення залежать від «гостроти становища», тому їх обсяг буде різним залежно від ситуації, а саме – від «характеру, інтенсивності, проникності та специфічного контексту надзвичайної ситуації та в рамках пропорційності та розумності заходів» обмеження [9].
Крім того, у ст. 24 Висновку № OC-8/87 визначено, що призупинення гарантій прав не означає тимчасову зупинку верховенства права та не надає повноважень комусь діяти всупереч принципу законності. При цьому відзначається, що акти влади за умов дерогації можуть відрізнятися від звичайних, але не мають надавати державі абсолютну владу, із дотриманням взаємозв’язку між законністю, демократичністю та верховенством права, як це відзначено у Консультативному висновку МАСПЛ № OC-6/86 від 9 травня 1986 р. щодо терміну «закон» у ст. 30 АКПЛ [166]; вказаний взаємозв’язок МАСПЛ також називає «тріадою» [105].
Цікаво, що у Висновку № OC-8/87 МАСПЛ відзначає, що не має наміру здійснити теоретичні узагальнення щодо відмінності між правами та їх гарантіями, але вказує, що визнаючи певні права у АКПЛ, держави мають також визнавати та визначати їх ефективні гарантії. При цьому додається, що концепція прав і свобод не може бути штучно відокремленою від аспектів цінностей та принципів, які покладені у них, та що визначаючи права, від яких держава не має відступати, ч. 2 ст. 27 АКПЛ оминає питання відповідних правових гарантій (ст. 25–27 Висновку). Втім у ст. 28–30 цього акту вказано, що до суттєвих правових гарантій слід віднести ті, що захищають фізичну цілісність людської особистості, а також ті, які націлені на захист прав, вказаних у ч. 2 ст. 27 АКПЛ. Крім суттєвості, такі гарантії мають бути правовими – тобто застосовними незалежним органом із визначеним у правових актах, зокрема для умов надзвичайного стану, статусом [105].
Висновок № OC-8/87 МАСПЛ приділив багато уваги праву на захист власних прав компетентним судом чи трибуналом (яке у американській правовій традиції має назву «amparo»). Зокрема, підтверджується дія amparo для прав, від яких неможливо здійснити дерогацію (ч. 2 ст. 27 АКПЛ), та вказується на зв’язок між amparo та habeas corpus. Також вказується на численні обмеження та зловживання саме amparo та habeas corpus американськими державами під час масових зникнень в умовах надзвичайного стану, що визначалося зокрема й у звітах до Організації Американських Держав. Тому, підкреслюється у Висновку, habeas corpus у надзвичайних умовах «отримує новий вимір фундаментальної значущості». У ст. 39 Висновку вказано, коли обмеження (призупинення) прав і свобод не відповідає загальним правовим принципам АКПЛ – якщо вжиті заходи порушують правовий режим надзвичайного стану, якщо вони тривали довше, ніж було визначено, якщо вони були явно нераціональними, непотрібними або непропорційними або якщо під час їх застосування було порушено чи перевищено компетенцію [105].
Виходячи із вищенаведеного, МАСПЛ у Висновку № OC-8/87 констатував, що встановлений у ч. 6 ст. 7 та у ч. 1 ст. 25 АКПЛ habeas corpus (право на перевірку законності затримання судом) є правом (гарантією), яке не може бути призупинено за ст. 27 цієї конвенції, тобто вказав, що habeas corpus не підлягає дерогації [105].
Також важливим вбачається наданий за запитом Уругваю Консультативний висновок МАСПЛ OC-9/87 від 6 жовтня 1987 р. «Правові гарантії в умовах надзвичайного стану (ст.ст. 27, 25 та 8 АКПЛ)». У запиті до МАСПЛ пропонувалося визначити, які саме правові гарантії, встановлені у ст. 8 та 25 АКПЛ, є «суттєвими» та підпадають під захист від дерогації (призупинення гарантій) за ст. 27 АКПЛ. Цікаво, що навіть у попередній комунікації за цією справою, посилаючись на вже схвалений Висновок № OC‑8/87 МАСПЛ відзначав, що відмова від низки правових гарантій в умовах надзвичайного стану тягне жахливі наслідки, згадуючи політичну історію Латинської Америки. Також у цій справі МАСПЛ взяв до уваги позиції урядів Болівії та Панами, а також думки Міжнародної групи з права прав людини, Міжнародної комісії юристів, Комітету юристів за права людини та Міжнародної амністії (Amnesty International) [126].
Як відзначив у Висновку № OC-9/87 МАСПЛ, питання про «суттєвість» окремих юридичних гарантій «має специфічний юридичний, історичний та політичний контекст», але входить до його повноважень (ст. 17). У цілому повторюючи низку тез Висновку № OC-8/87, МАСПЛ додав, що із ч. 1 ст. 27 АКПЛ випливає обов’язок держав здійснювати контроль за вжитими заходами дерогації. Судом відзначалося, що відсутність ефективного відшкодування порушення прав, визнаних АКПЛ, само по собі є порушенням АКПЛ, та що запровадження надзвичайного стану не може сприяти обмеженню чи зниженню ефективності правових гарантій, тобто таке обмеження слід вважати порушенням АКПЛ [126].
Також у Висновку № OC-9/87 вказано на цікаву відмінність у англомовному та іспаномовному автентичних текстах ст. 8 АКПЛ, частина 1 якої визначає право особи на розгляд її справи компетентним, незалежним і безстороннім трибуналом, заснованим законним шляхом, у випадках будь-якого кримінального переслідування чи встановлення прав та обов’язків особи у відносинах цивільної, трудової, податкової чи іншої природи. Адже англомовна назва цієї статті перекладається дослівно як «право на справедливий суд» (англ. Right to a Fair Trial), а іспаномовна – як «юридичні гарантії» (ісп. Garantias Judiciales), хоча за змістом йдеться не про відшкодування, а про процедуру захисту прав. У Висновку № OC-9/87 вказується, що така гарантія безумовно поширюється й на права, зазначені у ст. 27 АКПЛ, що вона так само як habeas corpus та amparo не може бути предметом відступу (дерогації) [126].
У ст. 39 цього висновку підтверджується теза Висновку № OC-8/87 МАСПЛ про те, що якщо у надзвичайних умовах «уряд не призупинив окремих прав та свобод з урахуванням дерогації», мають зберігатися й правові гарантії, суттєві для таких прав і свобод. Крім того, у ст. 40 Висновку № OC-9/87 відзначається неможливість визначити вичерпний перелік «істотних» правових гарантій, які не можуть бути призупинені за ч. 2 ст. 27 АКПЛ, та що кожен випадок має розглядатися залежно від правового порядку та практики держави. Тому у резолютивній частині цього висновку МАСПЛ вказує, що істотні правові гарантії, які не можуть бути предметом дерогації, охоплюють habeas corpus, «amparo та інші ефективні засоби судового захисту», утворені для захисту прав і свобод, відступ від яких чи призупинення яких не передбачено АКПЛ [126].
Також до істотних правових гарантій, що не підлягають дерогації (призупиненню), резолютивною частиною висновку віднесено правові процедури, властиві представницькій демократії як формі врядування та відображені у законах держав-учасниць як зручні для гарантії прав, від яких не можна відступати за АКПЛ, призупинення чи припинення дії яких зменшить рівень захисту таких конвенційних прав. При цьому додавалося, що такі гарантії мають реалізовуватися в рамках і відповідно до принципів ст. 8 АКПЛ, що гарантує право на справедливий суд [126].
Варто вказати, що на європейському регіональному рівні ключовий механізм дерогації було запроваджено після схвалення ЄКПЛ та розвитку системи конвенційних органів за цим договором, таких як Європейська комісія з прав людини (далі – Комісія) та ЄСПЛ. У ст. 15 ЄКПЛ «Відступ від зобов’язань під час надзвичайної ситуації» (англ. Derogation in Time of Emergency) було запроваджено механізм дерогації, який фактично був запозиченим як у МПГПП, так й у АКПЛ. За ним під час війни або іншої суспільної небезпеки (англ. public emergency), яка загрожує життю нації (англ. life of the nation), держава-учасниця ЄСПЛ може вживати заходів, що відступають від її зобов’язань (англ. derogating from its obligations) за ЄСПЛ, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища (англ. exigencies of the situation) та за умови, що такі заходи не суперечать іншим зобов’язанням цієї держави згідно з міжнародним правом [15; 193].
Згідно ч. 2 ст. 15 ЄКПЛ, за приписом ч. 1 цієї статті не можна здійснити дерогацію за ст. 2 «Право на життя», крім випадків смерті внаслідок правомірних воєнних дій (англ. lawful acts of war), за ст. 3 «Заборона катування», згідно з якою нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, за п. 1 ст. 4 «Заборона рабства і примусової праці», за яким нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані, та за ст. 7 ЄКПЛ «Ніякого покарання без закону», що забороняє зворотню дію кримінального закону, який встановлює чи обтяжує відповідальність, крім випадків вчинення міжнародних злочинів. Цікаво, що як у ст. 7, так і у ст. 2 ЄКПЛ встановлено випадки можливого обмеження конвенційних прав, а додатково у ст. 15 визначено можливість відступу від неможливості дерогації за ст. 2 ЄКПЛ, але заборона рабства, підневільного стану, катувань, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання за ЄКПЛ є правами людини, що не передбачають ані дерогації, ані обмеження [15].
Згідно з ч. 3 ст. 15 ЄКПЛ, держава-учасниця, яка здійснює право на відступ (дерогацію) (англ. right of derogation), має вичерпно інформувати (англ. keep …fully informed) Генерального секретаря Ради Європи (далі – ГА РЄ) про вжиті нею заходи і причини їх вжиття. Також вона має проінформувати ГА РЄ про час, коли такі заходи перестали застосовуватися, а положення Конвенції знову застосовуються повною мірою [15]. 
Варто вказати, що питання застування норм ЄКПЛ щодо відступу від конвенційних зобов’язань стало предметом застереження з боку Франції, зробленого у 1974 р. щодо застосування ч. 1 ст. 15 Конвенції; за цим застереженням таке застосування мало відбуватися виключно згідно зі ст. 16 Конституції Франції та в рамках вимог законів цієї країни від 9 серпня 1849 р. та 3 квітня 1878 р. щодо «стану облоги», закону від 3 квітня 1955 р. № 55-385 щодо проголошення надзвичайного стану; при цьому зазначалося, що конвенційні вимоги стосовно гостроти становища не можуть обмежувати повноваження Президента Франції від вжиття заходів, «яких вимагають обставини» [7].
Крім того, у 1996 р. застереження щодо застосування ст. 15 ЄКПЛ зробила Андорра, згідно з ним дерогація має здійснюватися відповідно до ст. 42 Конституції Андорри, яка визначає порядок запровадження надзвичайного стану та відповідного обмеження конституційних прав [7]. Цікаво, що решта держав Ради Європи, загалом здійснюючи численні застереження під час приєднання до ЄКПЛ (усього це зробило 26 країн), вказувала в них про специфіку та обмеження застосування інших норм Конвенції (насамперед ст. 5 та 6 ЄКПЛ, але також й ст. 2, 4, 8, 9, 10 11, 13 Конвенції), але не згадували про ст. 15 ЄКПЛ. Втім під час надання ратифікаційних грамот щодо ЄКПЛ 4 жовтня 1979 р. Іспанія зробила не застереження, а декларацію стосовно застосування нею ст. 15 ЄКПЛ у порядку, встановленому ст. 55 та 116 Конституції Іспанії [7]. Отже можна стверджувати, що механізми застережень щодо специфіки реалізації окремих норм ЄКПЛ та механізм відступу від цих норм вбачалися країнами Ради Європи як різні процедури, а вищенаведені випадки застережень щодо специфіки відступу є своєрідним парадоксом взаємодії цих двох механізмів обмеження зобов’язань держави.
Загалом процедури відступу (дерогації) держав від власних зобов’язань за процедурою ст. 15 ЄКПЛ слід визнати як доволі поширені серед країн Ради Європи, адже за півстоліття існування Конвенції ними скористувалося десять держав (включаючи Україну), окремі з них робили це багаторазово. Так, Великобританія зробила низку відступів від конвенційних зобов’язань за ЄКПЛ у власних колоніях (нота про відступ від 24 травня 1954 р. щодо подій у Федерації Малайї, колоніях Сінгапурі, Кенії, Британській Гайані, провінції Буганда; ноти про відступ від 7 жовтня 1955 р., 13 квітня 1956 р. та 21 січня 1959 р. щодо ситуації в Колонії Кіпр; нота про відступ від 19 серпня 1957 р. стосовно ситуації у Північній Родезії; нота про відступ від 26 травня 1959 р. щодо подій в протектораті Ньясаленду; нота про відступ від 5 січня 1960 р. стосовно ситуації в Колонії Аден; нота про відступ від 5 грудня 1961 р. щодо подій на Занзібарі; нота про відступ щодо ситуації в Колонії Маврикій від 20 вересня 1965 р. Такі відступи Великобританії, як правило, припинялися вже в силу проголошення незалежності відповідних держав і територій та відповідно через припинення дії на них ЄКПЛ в цілому [7].
Також Великобританія багаторазово відступала від конвенційних зобов’язань на території Північної Ірландії через відповідну терористичну діяльність та загрози (ноти про відступ надавалися Великобританією ГА РЄ починаючи з 27 червня 1957 р. до серпня 1984 р., а потім – з 23 грудня 1988 р. до лютого 2001 р. та з 12 листопада 1998 р. до травня 2006 р., щодо різних норм ЄКПЛ відповідно). Пізніше Великобританією було здійснено відступ від зобов’язань за ЄКПЛ на усій власній території через глобальну терористичну загрозу, яка виникла з вересня 2001 р. (нота від 18 грудня 2001 р., що діяла до березня 2005 р.) [7].
Втім, безумовну першість за кількістю та тривалістю відступів від конвенційних зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ має Туреччина. Нотою від 27 лютого 1961 р. Туреччина повідомила ГА РЄ про відступ від зобов’язань за ЄКПЛ на усій території держави через «революційний рух» (вдалий військовий переворот), що відбувся у країні, цей відступ було завершено у грудні 1961 р. Водночас у ноті від 28 травня 1963 р. Туреччина повідомила про відступ від зобов’язань за ЄКПЛ на території провінцій Анкари, Ізміру та Істамбулу через «військовий заколот проти демократичного ладу та законного уряду» (невдалий військовий переворот), відступ тривав до липня 1964 р. З подібних підстав Туреччина надавала ноти про відступ (дерогацію) за ст. 15 ЄКПЛ до ГА РЄ 19 червня 1970 р. (в регіонах Істамбулу, районах Ізміту та Гебзе провінції Кочаелі, до вересня 1970 р.), 30 квітня 1971 р. – щодо 11 провінцій, із повідомленням про тимчасове запровадження смертної кари (до вересня 1973 р.), 23 червня 1974 р. – щодо 14 провінцій (до серпня 1975 р.) [7].
Пізніше Туреччина надала ГА РЄ подібну за змістом ноту від 27 грудня 1978 р. – щодо 13 провінцій, та 26 квітня 1979 р. – ноту стосовно решти провінцій (обидва відступи, зокрема щодо смертної кари, запроваджені цими та підтверджені низкою наступних нот, діяли до вересня 1980 р., а потім були подовжені у частині дії смертної кари нотою від 12 вересня 1980 р. до липня 1987 р.). Нотою від 7 серпня 1990 р. Туреччина відступила від зобов’язань у десяти провінціях сходу країни (т. зв. «Південно-Східної Анатолії»), у 1992 р. – звузила це обмеження до відступу від приписів ст. 5 ЄКПЛ та припинила цей відступ у січні 2002 р. [7]. 
Нещодавно листом від 21 липня 2016 р. Туреччина надала Раді Європи декларацію щодо відступу від зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ через «широкомасштабний заколот, організований у Республіці Туреччина для повалення демократично обраного уряду та конституційного ладу». Ця дерогація подовжувалася Туреччиною у 2017–2018 роках шість разів та була припинена 19 липня 2018 р. [7].
Відступ від зобов’язань за ЄКПЛ через терористичну активність на власній території (насамперед у Дубліні) листом до ГА РЄ від 20 липня 1957 р. зробила Ірландія, цей відступ було припинено у квітні 1962 р.; пізніше аналогічна ситуація зумовила відступ Ірландії за ст. 15 ЄКПЛ нотою від 18 жовтня 1976 р., відступ було припинено у жовтні 1977 р. Цікавим слід вважати відступ від зобов’язань за ЄКПЛ, здійснений Грецією листом від 3 травня 1967 р. через «внутрішні загрози публічному порядку та безпеці держави», він був припинений через денонсацію Грецією самої ЄКПЛ та зупинення дії Конвенції для цієї держави у червні 1970 р. в цілому [7].
Також слід додати, що Албанія зробила відступ від зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ через масові заворушення в країні нотою до ГА РЄ від 4 березня 1997 р. (відступ було припинено нотою у липня 1997 р.). Вірменія здійснила відступ від зобов’язань через заворушення під час виборів чотирма нотами від 2–13 березня 2008 р. (відступ було припинено 21 березня 2008 р.). Грузія зробила відступ за ст. 15 ЄКПЛ через надзвичайний стан у районі Хевалчаурі в умовах епідемії вірусу H5N1 («пташиний грип») листом МЗС до ГА РЄ від 2 березня 2006 р., відступ було припинено листом від 23 березня 2006 р. Також листом МЗС до ГА РЄ від 9 листопада 2007 р. Грузія повідомила про відступ від ЄКПЛ через спробу державного перевороту (відступ було припинено листом від 16 листопада 2007 р.) [7].
Франція, попре надані застереження зі ст. 15 ЄКПЛ, двічі застосувала механізми дерогації за цією Конвенцією. Листом від 7 лютого 1985 р. Франція повідомила ГА РЄ про відступ від зобов’язань за ЄКПЛ у Новій Каледонії, через заворушення внаслідок виборів до місцевої легіслатури, які відбулися в листопаді 1984 р. (відступ було скасовано у вересні 1985 р.). Після широкомасштабної терористичної атаки у Парижі 13 листопада 2015 р. листом від 24 листопада 2015 р. Франція повідомила ГА РЄ про відступ за ст. 15 ЄКПЛ, цей відступ підтверджувався та подовжувався шістьма нотами й не є скасованим повністю станом на кінець 2018 р. [7].
Варто відзначити, що практика застосування ст. 15 ЄКПЛ одразу мала відмінності від наступної реалізації норм МПГПП та АКПЛ, адже стаття стала предметом розгляду низки справ Комісією, як за позовами держав, так і за скаргами фізичних осіб. Одною з перших таких міждержавних справ стала «Греція проти Великобританії» 1958 р. (Greece v. The United Kingdom 176/56) [63], присвячена подіям на Кіпрі та ймовірним порушенням з боку Великобританії, що на той момент контролювала острів, прав, гарантованих ст. 8–11 ЄКПЛ. У рішенні Комісії з питань прийнятності цієї справи від 2 червня 1956 р. відзначалося, що питання дотримання Великобританією ст. 15 ЄКПЛ не є предметом розгляду у вимірі прийнятності справи та не впливає на таке рішення [68].
Також варто згадати про рішення Комісії від 31 травня 1968 р. у справі за заявами 3321/67–3324/67 Данії, Норвегії, Швеції та Нідерландів проти Греції, в якій сторони вбачали порушення низки статей ЄКПЛ, зокрема ст. 15 [62]. У рішенні з питань прийнятності за цієї справою (ст. 152–154) Комісія визначила, що надзвичайний стан (англ. public emergency) має включати зокрема такі ознаки: наявність або неминучість, наслідки, що впливають на всю націю, загрозу продовженню організації життя суспільства (англ. continuance of the organised life of the community), виключність кризи або загрози, яка не може бути владнана заходами чи обмеженнями, дозволеними ЄКПЛ для підтримки громадської безпеки, здоров’я та порядку [62]. Втім, наступна денонсація Грецією ЄКПЛ привела до зупинення відповідного провадження Комісією [62]. 
Як відзначав Майкл О`Бойл у справі «Ірландія проти Великобританії» (Ireland v. the United Kingdom, 5310/71, 5451/72), перед ЄСПЛ та Комісію надали покази більше ста осіб, із суперечок між урядами щодо гарантій безпеки свідкам частина з них була допитана на військовій базі, наданій для цього провадження Норвегією. Також тривалий спір у справі стосувався вимог Великобританії отримувати від свідків, наданих Ірландією, інформацію, чи є вони членами Ірландської Республіканської Армії, та вимог, щоб представник Ірландії не бачив допит свідків, наданих Великобританією. Також сторони довго сперечалися щодо процедур перехресного допиту свідків і порядку оформлення доказів, адже Великобританія вбачала у цьому або порушення національних стандартів судочинства, або загрозу безпеці [137, с. 704]. У рішенні за цією справою від 1 жовтня 1972 р. ЄСПЛ вказав, що інтерпретація ст. 15 «має залишати місце для прогресивної адаптації», міркуючи щодо ступеня диспозитивності поведінки держав за умов дерогації [64].
Варто звернути особливу увагу на рішення Комісії від 6 грудня 1983 р. щодо прийнятності у справі за заявами Франції, Норвегії, Данії, Швеції та Нідерландів проти Туреччини (9940/82–9944/82), викликаної подіями 1980–1982 рр., коли внаслідок військового перевороту у Туреччині було розпущено парламент та ужорсточено законодавство. Держави-заявниці вбачали у ситуації порушення Туреччиною ст. 3, 5, 6, 9, 10, 11 та ч. 3 ст. 15 ЄКПЛ, зокрема через неповне, на їх думку, інформування ГС РЄ про заходи відступу від зобов’язань та їх причини (у цей час Туреччина двічі повідомляла Раду Європи про запровадження смертної кари) [74].
Туреччина у цьому провадженні в якості контраргументів наводила кількість загиблих і постраждалих від тероризму осіб, кількість вилученої зброї та обсяг нанесеної шкоди. При цьому вказувалося, що парламент Туреччини станом на 1980 р. був фактично паралізованим, та «невідкладні законопроекти щодо протидії тероризму… не голосувалися», що «поліція та цивільна адміністрація були політизовані» та що «ці фактори створили серйозну загрозу перетворення правління в Туреччині на тоталітарне, праве чи ліве». Вказувалося, що вжиті внаслідок військового перевороту заходи не мали метою переслідування політичних партій чи профспілок, та що утворений у вересні 1980 р. уряд мав обмежений час для дій [74].
Також серед аргументів Туреччина наводила попередні повідомлення ГС РЄ її урядом про дерогацію у вимірі запровадження смертної кари в 1978 р. через надзвичайну ситуацію, яка вже склалася за два роки до перевороту. Із посиланням на справу «Лоулесс проти Великобританії» Туреччина вказувала, що сумлінні (англ. good faith) дії держави щодо протидії надзвичайній ситуації та відновлення політичної демократії не можуть розглядатися як порушення ЄКПЛ. Також серед аргументів Туреччини варто вказати на згадку про більш ніж десять зустрічей ГС РЄ із представником Туреччини у вересні 1980 р. з метою висвітлення реальної ситуації, на згадку про п’ять заслуховувань Міністра іноземних справ Туреччини на засіданнях Комітету міністрів РЄ в цей період [74].
Також Туреччина згадала у цій справі про застереження Франції щодо застосування ст. 15 ЄКПЛ та вказала, що держава, яка зробила таке застереження щодо себе, не може вимагати від Комісії досліджувати порушення ст. 15 ЄКПЛ іншими державами. Втім, Комісія не підтримала позицію Туреччини у цій справі та визнала вимоги держав за заявами 9940/82–9944/82 прийнятними [74]. Пізніше, 5–6  грудня 1985 р., сторони у цій справі проінформували Комісію про досягнення дружньої угоди, її умови передбачали поступове географічне скорочення території дії військової юрисдикції в Туреччині та поступову зміну нормативних актів, що суперечать ЄКПЛ, які були наведені у додатку до умов дружнього врегулювання та надані Комісії [74].
Першим з рішень Комісії за індивідуальними заявами з питань порушення прав в умовах дерогації слід вважати «Лоулесс проти Ірландії» 1961 р. (Lawless v. Ireland 332/57), у якому розглядалася скарга Дж. Р. Лоулесса, будівельного робітника з Дубліну. Заявник був звинувачений поліцією у зберіганні зброї (та виправданий присяжними), після чого був звинуваченим поліцією в зберіганні компрометуючих документів та у членстві в забороненій організації (Ірландській Республіканській Армії) (виправданий суддею за другим звинуваченням і засуджений ним на місяць в’язниці за першим) [119].
Після відбуття засудження заявник був на декілька діб затриманий у в’язниці, після чого за позасудовим рішенням Міністерства юстиції був переміщений у концентраційний табір, де перебував півроку. Дж. Р. Лоулесс звинуватив Ірландію у порушенні щодо нього ч. 1, 5 ст. 5; ст. 7; ч. 1, 3 ст. 15 та ст. 17 ЄКПЛ. Комісія не винайшла порушень норм ЄКПЛ за цією заявою, зокрема щодо ч. 1 ст. 15 нею відзначалося, що у 1957 р. в Ірландії дійсно склалася надзвичайна ситуація, яка загрожувала життю нації, та що заходи з арешту та утримання у несвободі заявника були такими, що прямо вимагалися гостротою становища [119].
Окремо у справі «Лоулесс проти Ірландії» 1961 р. вказувалося, що Департамент закордонних справ уряду Ірландії 20 липня 1957 р. повідомив ГА РЄ про застосування з 5 липня 1957 р. спеціальних кримінальних законів надзвичайного стану після оприлюднення урядом Ірландії офіційного оголошення про це в урядовому виданні, з доданням копії такого оголошення. Аргументи заявника про нібито неповноту, невідповідність ч. 3 ст. 15 ЄКПЛ та формальність такого оголошення, про нібито невідповідність стану справ в Ірландії заявам її уряду, про нібито непотрібність обмеження його прав за обставин липня 1957 р. були відкинуті Комісією, яка у цій справі фактично презумувала довіру змісту та формі повідомлення уряду про дерогацію [119].
Потреби попередження посягань на громадський мир і порядок й попередження утворення не передбачених Конституцією збройних формувань були визнані Комісією як належні аргументи уряду Ірландії в обґрунтування дерогації. Підкреслюючи важливість перевірки дотримання ч. 3 ст. 15 щодо повідомлення ГС РЄ про дерогацію, Комісія відзначила, що спеціальної проформи такого повідомлення не встановлено, та що «офіційний характер і специфічні особливості» листа до ГС РЄ від органу влади Ірландії «не залишають сумніву у реальності намірів» уряду цієї держави дотриматися вимог ч. 3 ст. 15 ЄКПЛ [119]. Водночас у цьому рішенні Комісія відзначала про «сувору зумовленість потребами обсягу» дерогації (англ. extent strictly required by the exigencies). У цьому рішенні (ст. 28) міститься й тлумачення категорії «надзвичайного стану, що загрожує життю нації» як «виключної ситуації кризи або надзвичайного стану, яка впливає на все населення та становить загрозу організованому життю спільноти, з якої складається держава» [119].
Варто вказати й на рішення Комісії у справі проти Великобританії 1978 р. (X., Y. and Z. v. The United Kingdom, 5155/71, 5727/72, 5744/72, 5857/72), де скаржниками виступила група осіб, які підозрювалися у зв’язках із Ірландською революційною армією та перебували в місцях несвободи в Північній Ірландії за умов, подібних до описаних у рішенні ЄСПЛ за міждержавною справою «Ірландія проти Великобританії». Характерно, що представники заявників не скаржилися на порушення Великобританією ст. 15 та, навпаки, відкидали можливість покриття відступу від їх прав ст. 15 ЄКПЛ й заперечували дослідження прийнятності їх заяв із застосуванням ст. 15 ЄКПЛ. Втім, Комісія у цій справі вказала, що ситуація надзвичайного стану в період обмеження прав заявників була доведена у справі «Ірландія проти Великобританії», та що відступ Великобританії від зобов’язань за ст. 6 щодо цієї ситуації відбувся із дотриманням ст. 15, тому скарги заявників були визначені як неприйнятні [73]. 
Також важливо дослідити справу Комісії «Бренніган проти Великобританії» 1991 р. (Brannigan v. the United Kingdom, 14553/89 and 14554/89) за заявами П. Бреннігана та П. МакБрайда, робітника та безробітного відповідно, які мешкали у Північній Ірландії, були затримані без суду згідно законодавства Великобританії про боротьбу з тероризмом та утримувалися в таборах 6 діб 14 годин та 4 доби 6 годин відповідно. Зазначений позасудовий арешт заявників було здійснено в умовах дерогації, оголошеної Великобританією 23 грудня 1988 р. Заявники вбачали порушення ЄКПЛ як у факті їх позасудового утримання в несвободі, так і в обмеженнях їх прав під час такого утримання (відмова у побаченнях тощо) [65].
Комісія ретельно розглянула норми національного акту про боротьбу з тероризмом 1984 р., що був застосованим задля обмеження прав заявників, при чому окремо бралося до уваги періодичне парламентське обговорення цього акту, запровадження до нього у 1987 р. додаткових процесуальних гарантій. Спеціально відзначалося, що затримана особа має право на залучення адвоката (який своєю чергою зможе ініціювати habeas corpus, процедуру перевірки законності затримання суддею), а також право на інформування родичів чи друзів про факт затримання [65].
Більш того, у ст. 26–27 відповідного рішення Комісії міститься аналіз статистичних відомостей щодо жертв тероризму в Північній Ірландії та вказується, що вже після схвалення ЄСПЛ у справі «Ірландія проти Великобританії» 1978 р. в регіоні загинуло більше тисячі осіб та 12 тисяч отримали поранення; при цьому спеціально підкреслюється, що після здійснення у 1988 р. Великобританією дерогації за ст. 15 ЄКПЛ кількість жертв залишилася на попередньому рівні. Окремо у ст. 28 вказаного рішення 1991 р. Комісія дослідила надані урядом Великобританії відомості щодо статистики та практики застосування у регіоні спеціального антитерористичного законодавства (при цьому заявники та держава-відповідач саму ситуацію надзвичайного стану в Північній Ірландії не оспорювали) [65].
Окремо у рішенні за справою «Бренніган проти Великобританії» 1991 р. Комісія здійснила аналіз процедури дерогації, яку застосувала Великобританія у 1988 р. Констатувалося, що такий крок був зроблений цією державою після програшу в справі «Броган та інші проти Великобританії» (Brogan and others v United Kingdom, № 11209/84, 11234/84, 11266/84, 11386/85) 29 листопада 1988 р., у якій ЄСПЛ не визнав правомірності обмежень прав заявників, гарантованих ст. 5 ЄКПЛ через застосування антитерористичного законодавства [116]. Вже 23 грудня 1988 р. уряд Великобританії повідомив ГА РЄ про дерогацію від зобов’язань за ст. 5 ЄКПЛ у Північній Ірландії. Відзначалося, що після дерогації вказане питання перебуває під увагою уряду Великобританії, як мінімум через потребу виконання рішень у справах «Броган та інші проти Великобританії» та ін. Важливою є теза ст. 44 рішення «Бренніган проти Великобританії» 1991 р., за якою роль Комісії та ЄСПЛ щодо питань, пов’язаних із ст. 15 ЄКПЛ, «є обмеженою через широкий діапазон оцінювання (англ. margin of appreciation) державою ситуації існування та рівня надзвичайного стану, заходів, які потрібні для його усунення» [65].
У цьому рішенні Комісії 1991 р. підкреслюється, що держава, яка несе відповідальність за життя нації, має «…прямий та безперервний контакт із нагальними потребами ситуації, тому національна влада в принципі перебуває у кращому становищі, ніж суддя міжнародної структури, щодо визначення наявності надзвичайного стану, природи та обсягу дерогації, яка необхідна в якості заходу запобігання», але при цьому держава не має необмежених повноважень. Комісія не погодилася із заявниками у тому, що уряд Великобританії не довів зв’язок між дерогацію та відступом від їх прав, гарантованих у ст. 5 ЄКПЛ, та у тому, що дерогація була здійснена не через гостроту ситуації, а фактично для ухилення від виконання загальних заходів за рішенням ЄСПЛ «Броган та інші проти Великобританії» 1988 р. [65].
Також Комісія не взяла до уваги аргументи заявників у справі «Бренніган проти Великобританії» 1991 р. про те, що дерогація 1988 р. передбачала «тимчасові заходи» (які не згадані у ст. 15 ЄКПЛ), та що дерогація не отримала парламентського схвалення. Досліджуючи зміст дерогації, Комісія відкинула позицію заявників про надмірність позасудових затримань та врахувала аргументи Великобританії щодо специфіки розслідувань справ у сфері тероризму і щодо вкрай обмеженої форми дерогації 1988 р., при цьому наголошувалося, що судова система Північної Ірландії є нечисленною та перебуває під загрозою терористичних атак. Також уряд Великобританії відзначав, що тимчасовий характер заходів дерогації 1988 р. є співмірним із приписами ч. 3 ст. 15 ЄКПЛ, за якими заходи дерогації мають підлягати постійному перегляду та удосконаленню за можливості, залежно від ситуації, що розвивається [65].
Комісія у цій справі дослідила ситуації подовженого затримання без суду, зокрема загальну кількість таких випадків та їх наслідки, серед іншого в кримінальних провадженнях, відзначила невеликий обсяг дерогації 1988 р. порівняно із дерогацію Великобританії, що розглядалася у міждержавній справі «Ірландія проти Великобританії» та була визнана правомірною ЄСПЛ. Також Комісія взяла до уваги факт одночасного відступу Великобританії за ст. 4 МПГПП та відповідного повідомлення цією державою структур ООН [65]. Як відзначив за підсумками винесення рішення у справі «Бренніган проти Великобританії» 1991 р. Едвард Крайслер, органи ЄКПЛ поступово звужують вільний розсуд держави у застосуванні дерогації за ст. 15 ЄКПЛ. При цьому вказаний дослідник закликав бути особливо уважними щодо дерогації за ст. 5 ЄКПЛ та вказав, що відсутність чіткого визначення свободи розсуду держав щодо застосування ст. 15 ЄКПЛ може негативно вплинути на практику ЄСПЛ у майбутньому [57, 629, 630].
Окремий пласт практики ЄСПЛ з питань ст. 15 ЄКПЛ становлять рішення за індивідуальними заявами проти Туреччини, які накопичувалися починаючи з 1996 р. Першим з них слід вважати рішення від 18 грудня 1996 р. у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey, 21987/93). Заявник у цій справі, в період збройного протистояння між силами безпеки та структурами «Робочої партії Курдистану» був арештований у м. Мардин як член структури цієї партії у Кизилтепе у позасудовий спосіб, утримувався у несвободі більш двох тижнів та, з його слів, у цій час був катований силовими структурами Туреччини; після звільнення заявника з арешту у нього було офіційно діагнозовано параліч обох рук. 
Влада не притягла заявника до відповідальності за участь у будь-яких злочинних діях і водночас ухилилася від розслідування його ймовірного катування. Після подання ним заяви проти Туреччини до ЄСПЛ заявник у 1994 р. був застрілений після низки погроз, які озвучувалися саме через подану ним заяву, вбивць заявника знайдено не було. У цій справі ЄСПЛ вкрай ретельно розглянув обставини дерогації Туреччини за ст. 15, яка діяла на період впливу на права заявника, та особливо відзначив відсутність у затриманого в період арешту можливості спілкуватися із суддею чи адвокатом [114]. 
У рішенні «Аксой проти Туреччини» наводилася позиція заявника, за якою саме таке обмеження прав і повна анонімність осіб, які поводилися із затриманими, спрощували застосування ними катувань; водночас ЄСПЛ було взято до уваги дослідження «Amnesty International» 1995 р. «Туреччина: політика заперечення», у якому вказувалося на непокарання жодної службової особи за катування чи жорстоке поводження у районах, щодо яких було здійснене дерогацію. ЄСПЛ у цій справі визнав Туреччину винною у порушенні ст. 5 ЄКПЛ та вказав, що «відмова доступу адвоката, лікаря, родичів чи друзів, відсутність жодної реальної можливості потрапити в суд для перевірки законності затримання означають, що він [заявник] був повністю залишений на розсуд осіб, що його утримували» [114].
Подібну позицію ЄСПЛ зайняв і у рішенні від 26 листопада 1997 р. за справою «Сакік та інші проти Туреччини» (Sakik and Others v. Turkey, 23878/94–23883/94), де шість заявників звинувачували владу Туреччини у безпідставному та свавільному затриманні, та застосуванні катувань і жорстокого поводження, при цьому у заявах не містилось ствердження про порушення Туреччиною саме ст. 15 ЄКПЛ. Як і в справі «Аксой проти Туреччини», ЄСПЛ ретельно дослідив обставини застосування дерогації, відповідні національні правові акти та практику їх застосування, що дозволило йому констатувати, що «відступ, здійснений Туреччиною за ст. 15 Конвенції, незастосовний у цій справі» та визнати порушення пунктів 3–5 ст. 5 ЄКПЛ щодо заявників [125].
Також подібну ситуацію було висвітлено в рішенні ЄСПЛ від 23 вересня 1998 р. у справі «Демір та інші проти Туреччини» (Demir and Others v. Turkey, 21380/93, 21381/93, 21383/93), де затримані під час боротьби із «Робочою партією Курдистану» заявники (затримувалися без суду на періоди від 16 до 23 діб) серед іншого відзначали, що у період посягання на їх права не існувало «реальної публічної небезпеки», про яку стверджував уряд, та що наявна небезпека була зумовлена насамперед «через недоліки державної політики та гнітючу поведінку державних структур в регіоні». ЄСПЛ, дослідивши ретельно нормативне відображення здійснення Туреччиною відступу (дерогації), відзначив, що реальні події у цій справі є аналогічними справі «Аксой проти Туреччини», бо вони відбулися у тій самій місцевості та у відповідний проміжок часу [118].
Основні аргументи Туреччини у цій справі були спрямовані на доведення відмінності обставин затримання заявників від ситуації, програної державою справи «Аксой проти Туреччини». Зокрема вказувалося, що адвокату заявників була надана можливість оскаржити дії голови поліції, і що затримані пройшли медичне обстеження щодо виявлення слідів катувань. Туреччина вказувала й на об’єктивні складнощі, зумовлені розслідуванням справи щодо заявників, пов’язаної із тероризмом, за якою проходило більше 35 осіб. Заявники вказували на відсутність у підсумку будь-яких звинувачень в їх адресу, на неможливість обґрунтування заборони доступу до суду складністю справи чи протидією тероризму; ЄСПЛ визнав у цьому провадженні Туреччину винною у порушенні п. 3 ст. 5 ЄКПЛ [118].
У рішенні від 17 червня 2003 р. за справою «Нурай Сен проти Туреччини» (Nuray Sen v. Turkey, 41478/98) ЄСПЛ, оцінюючи правомірність відступу Туреччини від своїх зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ, «прийняв, зокрема, до уваги безумовно серйозну проблему тероризму в Південно-Східній Туреччині, так само як і труднощі, які стоять перед державою при прийнятті ефективних заходів проти тероризму». Водночас ЄСПЛ, згадавши власні рішення у справах «Аксой проти Туреччини» та «Демір та інші проти Туреччини», а також вчергове процитувавши у рішенні нормативні передумови дерогації Туреччини, вирішив, що «утримання заявниці під вартою протягом одинадцяти днів, перш ніж вона була доставлена до судді чи іншої службової особи судової влади, не було строго обумовлено кризовою ситуацією, на яку посилається уряд», констатував порушення п. 3 ст. 5 ЄКПЛ [124]. Аналогічне рішення ЄСПЛ схвалив 21 лютого 2006 р. у справі «Білен проти Туреччини» (Bilen v. Turkey, 34482/97) та відзначив, що навіть із дотриманням загальних умов відступу за ст. 15, затримання заявника на 18 діб та відповідне жорстоке поводження з ним є порушенням норм ст. 3 та 5 ЄКПЛ [115].
Цікавим є звіт Комісії від 1 березня 1999 р. у справі «Хусейн Шімшек проти Туреччини» (Huseyin Simsek v. Turkey, 28010/95), де заявник оскаржував свій позасудовий арешт в м. Анкара, не вбачаючи в ньому порушення саме ст. 15 ЄКПЛ, але стверджуючи про її поширення на його ситуацію. Втім, Комісія визнала, що оскільки на Анкару в період арешту заявника географічно не поширювалася дерогація Туреччини, ст. 15 ЄКПЛ не має застосовуватися у цій справі [144]. Подібну позицію ЄСПЛ зайняв у рішенні від 2 листопада 2004 р. в справі «Абдулсамет Яман проти Туреччини» (Abdulsamet Yaman v. Turkey, 32446/96), де заявника затримали та катували в м. Адана, що не була регіоном, на який поширювалася дерогація. У цій справі, визнавши порушення щодо заявника ст. 3, із ст. 13 та п.п. 3, 4 ст. 5 ЄКПЛ, ЄСПЛ вказав про відсутність потреби дослідження виконання Туреччиною щодо його прав вимог ст. 15 [113].
Нові рішення ЄСПЛ, присвячені аналізу можливості порушення ст. 15 ЄКПЛ Туреччиною, описують ситуації прав людини в умовах комендантської години. Так, рішення від 6 грудня 2016 р. «Кемаль Коч та інші проти Туреччини» (Kemal Koc and Others v. Turkey, 8536/16) відображає ситуацію, за якою з серпня 2015 р. у багатьох районах Південно-Східної Туреччини місцевою владою було запроваджено комендантську годину; зокрема у м. Джізре, де мешкали заявники, чотири місяці заборона була цілодобовою, пізніше вона поступово зменшувалася з 14 дозволених для виходу з дому годин на добу до 20 таких годин. При цьому Туреччина не робила заяв до ГС РЄ щодо відступу за ст. 15 ЄКПЛ; у рішенні від 6 грудня 2016 р. ЄСПЛ визнав скарги за ст. 15 ЄКПЛ неприйнятними (частину скарг за ст. 2, 3 та 13 було визнано прийнятними) [83]. Подібну позицію за заявами «Даглі та інші проти Туреччини» (Dagli and Others v. Turkey, 6990/16) та «Кайя проти Туреччини» (Kaya v. Turkey, 9712/16) ЄСПЛ схвалив 6 грудня 2016 р. у справі «Умер Елчі та вісім інших заяв проти Туреччини» (Omer Elci v. Turkey, 63129/15 and 8 other applications) [84].
Також варто розглянути рішення ЄСПЛ у справах проти Туреччини, пов’язаних зі спробою перевороту 2016 р. та наступними вжитими владою цієї країни заходами. Відступ Туреччини за ст. 15 у 2016 р. був серед іншого розглянутий у рішенні від 29 листопада 2016 р. у справі «Зіхні проти Туреччини» (Zihni v. Turkey, 59061/16), у якій вимоги заявника були визнані неприйнятними через не вичерпання національних заходів захисту [86]. Аналогічне рішення від 7 березня 2017 р. ЄСПЛ схвалив у справі «Чатал проти Туреччини» (Catal v. Turkey, 2873/17), де заявник був одним з 2847 суддів, знятих з посад після спроби перевороту [81].
Серед рішень ЄСПЛ з індивідуальних скарг щодо дерогації варто вказати на схвалене 19 липня 2001 р. у справі «Гарі Маршалл проти Великобританії» (Gary Marshall v. the United Kingdom, 41571/98) з питань позасудового утримання заявника в 1998 р. під вартою в м. Белфаст (Північна Ірландія) протягом шістьох діб через попередню підозру в «напіввійськовій активності», яка супроводжувалася викраденням та вбивством осіб (заявник був звільнений без будь-яких наступних звинувачень). Заявник вбачав порушення щодо нього ч. 3 ст. 5 та ст. 13 ЄКПЛ, а також порушення ст. 15 Конвенції через те, що у Північній Ірландії на момент його затримання нібито вже не було ситуації надзвичайного характеру, а якщо й була – то вжиті щодо нього заходи були надмірними [75]. 
У цій справі ЄСКЛ учергове ретельно дослідив нормативні та фактичні передумови відступу (дерогації) Великобританії за ЄКПЛ у Північній Ірландії, послався на власну позицію в рішенні у міждержавній справі «Ірландія проти Великобританії» від 18 січня 1978 р. та на власні рішення у справі «Лоулесс проти Ірландії» й «Бренніган та МакБрайд проти Великобританії», відзначивши потребу встановити, чи був «відступ справжньою відповіддю на надзвичайну ситуацію та чи було обґрунтовано відсутність судового контролю за продовженням тримання під вартою, беручи до уваги розсудливість влади щодо цього питання та характер гарантій, які існували для запобігання зловживанням». ЄСПЛ не погодився із тезами заявника про відсутність надзвичайної ситуації в регіоні та вказав на те, що за чинним на 1998 р. законодавством заявник мав право на адвоката, на повідомлення друзям чи близьким про місце утримання, але не повідомив ЄСПЛ підстав невикористання такого права. Також ЄСПЛ відкинув тезу заявника про те, що Великобританія нібито порушила ст. 15 через стверджуване заявником порушення умов дерогації з процедурами МПГПП та КПЛ ООН, вимоги заявника у цій справі були визнані неприйнятними [75].
Украй важливим у контексті розвитку стандартів Ради Європи щодо відступу від зобов’язань є рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 р. «А. та інші проти Великобританії» (A. and Others v. the United Kingdom, 3455/05), яке було порушено групою осіб, затриманих після терактів 11 вересня 2001 р. у Великобританії з метою наступної депортації. Спочатку в комунікації за цією справою уряд Великобританії концентрував увагу на законності такого затримання поза умов відступу від зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ (які Великобританія здійснила у 2001 р.), але потім навів в якості аргументу ситуацію дерогації. Заявники оскаржували правомірність дерогації через приклади інших держав, які після 2001 р. не зробили відступів від зобов’язань, стверджували про відсутність у можливій терористичній небезпеці умов наявності, невідворотності, тимчасовості; ЄСПЛ відкинув більшість звинувачень заявників, але визнав порушення щодо окремих із заявників частин 1, 4 та 5 ст. 5 ЄКПЛ [112].
Особливу цікавість становить рішення ЄСПЛ від 16 вересня 2014 р. у справі «Хассан проти Великобританії» (Hassan v. the United Kingdom, 29750/09), яке стосувалося подій 2003 р. в Іраку (міста Умм-Каср та Басра). Заявник Хадім Р. Хассан, крупний посадовець режиму Саддама Хусейна, розшукувався окупаційними британськими військами, які затримали його брата Тарека Р. Хассана та через третіх осіб пропонували заявникові здатися заради звільнення родича, після чого було знайдено тіло цього брата заявника. Розглядаючи цю справу, ЄСПЛ зіткнувся із ситуацією очевидної дії норм міжнародного гуманітарного права на території, де держава Ради Європи здійснила окупацію (ефективний контроль), але при цьому не зробила дерогацію [120].
Як з цього питання відзначив сам ЄСПЛ, крім низки декларацій Великобританії 1954–1966 рр. «щодо повноважень, встановлених для придушення повстання в низці його колоній», усі відступи за ст. 15 ЄКПЛ «посилалися на надзвичайні ситуації, що виникають на території держави, яка робить відступ» (питання дерогації Франції стосовно подій у Новій Каледонії 1985 р. ЄСПЛ оминув). Фактично Великобританія заперечувала у цій справі саму можливість застосування ЄКПЛ поза власної території в умовах міждержавного збройного конфлікту, з чим не погоджувався заявник. Він вказував, що «важливо пам’ятати історичний контекст, в якому було укладено Конвенцію, а саме – наслідки глобального конфлікту», та що саме ст. 15 ЄКПЛ регламентує її застосування у військовий час згідно чітко визначеної процедури, та що якби автори ЄКПЛ «мали намір створити режим, за якого права людини автоматично заміщувалися або переписувалися під час міжнародних конфліктів, вони б це зробили» [120].
Водночас за позицією Великобританії (ст. 90 рішення у справі за заявою 29750/09) «можуть виникати важкі питання щодо застосовності ст. 15», при цьому відсутність здійснення дерогації пояснювалася тим, що ЄКПЛ «може пристосувати і пристосовує затримання в подібних випадках, беручи до уваги спеціальний закон – міжнародне гуманітарне право». ЄКПЛ фактично погодився із такою позицію Великобританії та визнав позицію заявника стосовно можливих порушень ст. 2 та 3 ЄКПЛ неприйнятною, а щодо ст. 5 ЄКПЛ – не виявив порушення прав заявника [120].
В окремих справах, де заявниками підіймалося порушення з боку Великобританії та Туреччини норм ст. 15 ЄКПЛ, рішення Комісії чи ЄСПЛ по суті вимог не відбулося через трагічні обставини. Так, у справі «Девідсон проти Великобританії» (Brendan Davison v. the United Kingdom, 12689/87) щодо затримання особи у Північній Ірландії за умов дерогації заявник після подачі скарги до Комісії був застрілений, без визначення в наступному особи, яка б підтримала справу, через що провадження в ЄСПЛ було припинено [66]. У справі «Авраш та інші проти Туреччини» (Velide Avras and Others v. Turkey, 1504/06) заявниця скаржилася на позасудове вбивство родича в умовах дерогації, втім уряд Туреччини довів, що у місці масового поховання жертв позасудового вбивства тіла саме цієї людини немає, тому справу у ЄСПЛ було закрито [79].
Також варто вказати на рішення Комісії 1991 р. у справі «Клінтон та інші проти Великобританії» (James Clinton and Others against the United Kingdom, 12690/87 etc.) щодо затримання осіб у Північній Ірландії за умов, коли там не діяв відступ (дерогація) Великобританії. Заявники на оскаржували порушень ст. 15, але Комісія окремо взяла до уваги відсутність ситуації дерогації в умовах обмеження прав заявників; у її рішенні було визнано порушення окремих складових ст. 5 ЄКПЛ [72]. 
Слід вказати, що за п’ятдесят років застосування ЄКПЛ Комісією та ЄСПЛ певна (відносно невелика) кількість заявників згадувала у заявах можливе порушення щодо їх прав ст. 15 ЄКПЛ з боку окремих держав Ради Європи, за майже очевидною відсутністю у відповідних країнах обставин надзвичайного характеру в період можливого обмеження (порушення) прав цих осіб. Здебільшого заявники вбачали порушення ст. 15 у неправомірному фактичному відступі (дерогації) від зобов’язань за ЄКПЛ державою, яка ймовірно вплинула на їх права, без здійснення нею дерогації як такої. Як правило, Комісія та ЄСПЛ не досліджували у рішеннях з таких справ можливості порушення ст. 15 та концентрувалися на визначенні самого факту порушення або дотримання прав заявника та процесуальних гарантій. 
Це, наприклад, рішення Комісії 1965 р. (X. v. Austria, 2114/64) за заявою іноземця, якого нібито неправомірно затримали в Австрії (заяву визнано неприйнятною через видворення заявника у Швейцарію, звідки він не підтримав зв’язку з Комісією) [70]; рішення Комісії 1968 р. (S.G.O. v. Denmark 3019/67) за заявою особи, яка декілька раз потрапляла до психічної лікарні в Копенгагені, звільнялася з неї на визначених лікарями умовах, а за порушення цих умов заявника декілька разів примусово госпіталізували (заяву визнано неприйнятною) [69]. 
Також це рішення Комісії 1972 р. (X. v. The Federal Republic of Germany, 4984/71), за заявою особи, яка відбувала довічне ув’язнення у тюрмі Мюнстеру за вбивство дружини й під час відбуття робила численні заяви, пропозиції та скарги, на які не завжди отримувала реагування влади (заяву визнано неприйнятною) [71], рішення ЄСПЛ 2003 р. (Nevenka Cvietic v. Croatia, 71549/01) щодо неправомірного обмеження у володінні нерухомістю, яка була набута в спадщину (порушень прав не встановлено) [76], рішення ЄСПЛ 2005 р. (Karman v. Hungary, 6444/02, 26579/04) щодо надмірної тривалості цивільної справи (порушень прав не встановлено) [122], рішення ЄСПЛ 2012 р. (Eugeniu Morozan v. Moldova, 6503/04) щодо обмеження прав особи, притягнутої до відповідальності за крадіжку з машини (заяву визнано неприйнятною) [82] та рішення ЄСПЛ 2018 р. щодо обмеження Грецією права на мирне володіння майном вкладників інвестиційного фонду (Charalambos Kyrkos and Others v. Greece, 64058/14 etc.), де порушень прав з боку ЄСПЛ визнано не було [60].
Певну цікавість становить рішення Комісії у справі «Капріно проти Великобританії» 1978 р. (Caprino v. The United Kingdom, 6871/75) у якій іноземець скаржився на порушення його прав під час депортації з Великобританії та на відповідне обмеження його свободи в адміністративному порядку. Заявник вбачав аналогію між його адміністративним затриманням і затриманнями у Північній Ірландії, що стали предметом розгляду Комісії та ЄСПЛ, зокрема із застосуванням ст. 15 ЄКПЛ. Комісія відзначила, що у цій справі «немає відступу [держави] за ст. 15», та висловила позицію, за якою затримання іноземця в умовах його депортації є виправданим для «збереження миру та підтримки порядку в країні» [67]. У наступному питання ст. 15 підіймали примусово депортовані заявники у справах проти Бельгії (Omid and Zohre Sheyhzade v. Belgie and 20 Others, 15605/09, Ajmal Zalmay v. Belgie and Greece 65534/09) (у рішеннях 2011 р. за цими заявами ЄСПЛ відкинув вимоги заявників та не досліджував ст. 15 за змістом) [59; 61].
Також цікавими є три рішення ЄСПЛ 2008 р. у справах проти Литви (Nikolajs Larionovs v. Lithuania 45520/04) [89], (Nikolay Vladimirovich Tess v. Lithuania, 19363/05) [87], (Janis Kirsteins v. Lithuania, 36064/07) [88], в яких засуджені за вчинені у радянський період злочини проти людяності (співучасть у депортації населення) особи оскаржували зворотну дію кримінального закону Литви та серед іншого посилалися на ст. 15 ЄКПЛ. У вказаних рішеннях ЄСПЛ зазначив, що уряд Латвії не виконував ніяких відступів у значенні ст. 15 у світлі своїх зобов’язань, тому щодо ст. 15 ці скарги повинні бути відхилені як «явно необґрунтовані» [87; 88; 89].
Окремо слід згадати й рішення ЄСПЛ у справі «Тер-Петросян проти Вірменії» 2012 р. (Ter-Petrosyan v. Armenia, 36469/08), яке стосувалося подій 2008 р. – виборчої компанії у цій країні. Заявник, який був на той момент колишнім Президентом Вірменії та опозиційним кандидатом на цей пост, став співорганізатором масових заходів на Площі Свободи у Єревані. Зранку 1 березня 2008 р. ці заходи були розігнані поліцією, та з того часу заявник (за його словами) перебував під фактичним домашнім арештом, з ретельним контролем сторонніх осіб. При цьому наголошувалося, що Вірменія 1 березня 2008 р. оголосила надзвичайний стан, тому серед інших прав заявника щодо нього було порушено вимоги ст. 15 ЄКПЛ. Цікаво, що ЄСПЛ не став досліджувати суть справи, зокрема й обставини оголошення надзвичайного стану, як і питання його відповідності ст. 15 ЄКПЛ та ситуації обмеження прав заявника, а замість цього визначив заяву в цілому як «погано обґрунтовану» та припинив розгляд справи [85]. Зважаючи на особливості цієї справи та пряму зацікавленість влади Вірменії у відхиленні вимог опозиціонера на момент рішення ЄСПЛ, вбачається істотний ризик політичного впливу на позицію ЄСПЛ під час схвалення цього рішення.
Варто додати, що в індивідуальних заявах до ЄСПЛ проти України, які подавалися до початку російської агресії, порушення ст. 15 згадувалося заявниками серед маси інших можливих порушень їх прав вочевидь необґрунтовано, тому за змістом дотримання ст. 15 Україною у відповідних рішеннях ЄСПЛ не згадувалося та не розглядалося, відповідні скарги визначалися неприйнятними. Йдеться про рішення ЄСПЛ за заявами «С. Б. Науменко проти України» 2003 р. (Svetlana Borisovna Naumenko v. Ukraine, 41984/98) [78], «Є. О. Любарт-Сенгушко проти України» 2003 р. (Yevgeniy Aleksandrovich Lyubart-Sengushko v. Ukraine, 25851/06) [11; 140], «В. В. Білий проти України» 2007 р. (Valentyn Valentynovych Bilyy v. Ukraine, 14475/03) [139] та «П. С. Христов проти України» 2012 р. (Petr Stepanovich Khristov v. Ukraine, 53565/07) [77].
Узагальнення застосування державами дерогації (відступу) від власних зобов’язань у сфері прав людини на регіональному договірному рівні дає можливість окреслити наступне. На регіональному рівні серед іншого дерогацію передбачено АКПЛ, яка є правовим підґрунтям для роботи МАСПЛ. Попре очевидну подібність правових механізмів дерогації, запроваджених у ст. 4 МПГПП та у ст. 27 АКПЛ, ці механізми мають змістовні та процедурні відмінності. У АКПЛ дерогація є пов’язаною із призупиненням обов’язку держав, вона прямо розглядається як право держави на призупинення (аналогічна теза лише випливає із комплексного аналізу норм МПГПП), навіть відповідні норми АКПЛ містяться у главі ІV договору, поруч із положеннями про тлумачення та застосування АКПЛ, а не в масиві матеріальних норм стосовно гарантії та захисту прав людини. 
Підстави дерогації за АКПЛ є ширшими, ніж за МПГПП, та пов’язані з потребами захисту держави, а не нації, хоча обидва документи в якості ключової підстави дерогації використовують категорію гостроти становища. У АКПЛ ширшим є перелік прав, від яких не допускається відступ, водночас для держави у повідомленні про дерогацію одразу визначено потребу вказувати кінцеву дату відступу, чого немає у МПГПП. Хоча застосування ст. 27 АКПЛ не набуло поширення у рішеннях МАСПЛ, у 1987 р. саме МАСПЛ надав за запитами держав два консультативних висновки за цією статтею АКПЛ, які в наступному істотно вплинули на розвиток міжнародно-правової доктрини щодо дерогації. 
У висновку «Habeas Corpus в надзвичайних ситуаціях (ст. 27(2), 25(1) та 7(6) АКПЛ)» МАСПЛ вказав, що держави не можуть відступати від habeas corpus, що є основною процесуальною гарантією дотримання мінімального набору прав в умовах дерогації. Консультативний висновок МАСПЛ «Правові гарантії в умовах надзвичайного стану (ст. 27, 25 та 8 АКПЛ)» до істотних правових гарантій, які не можуть бути предметом дерогації, крім habeas corpus відніс amparo, як подібний правовий інститут американських правових систем, та «інші ефективні засоби судового захисту», а також правові процедури, властиві представницькій демократії.
На європейському регіональному рівні ключовий механізм дерогації було запроваджено після схвалення ЄКПЛ, ст. 15 якої передбачає процедури відступу від зобов’язань, та після розвитку системи конвенційних органів за цим договором, таких як Комісія та ЄСПЛ. Практика приєднання до ЄСПЛ та її застосування країнами Ради Європи свідчить, що механізми застережень щодо специфіки національної реалізації окремих норм ЄКПЛ та механізми відступу від цих норм розглядаються у цих державах як різні правові процедури. У цілому процедури відступу (дерогації) держав від власних зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ є доволі поширеними, адже за півстоліття існування Конвенції ними скористувалося десять країн Ради Європи, деякі з них робили це багаторазово (Великобританія, Туреччина та ін.).
Практика застосування ст. 15 ЄКПЛ одразу мала відмінності від реалізації норм МПГПП та АКПЛ, адже ці норми Конвенції 1950 р. стали предметом розгляду низки справ Комісією, як за позовами держав, так і за скаргами фізичних осіб. У міждержавних справах за позовами Данії, Норвегії, Швеції та Нідерландів проти Греції, Греції проти Великобританії, Ірландії проти Великобританії, за позовом Франції, Норвегії, Данії, Швеції та Нідерландів проти Туреччини Комісія та ЄСПЛ аналізували питання дотримання змісту й процедури застосування ст. 15 ЄКПЛ, у цих справах було опрацьовано підхід, за яким держава в цілому має широкий вибір дій для застосування дерогації, ретельно аналізувався зміст явища надзвичайного стану як національної форми обґрунтування відступу від зобов’язань.
Аналіз рішень Комісії та ЄСПЛ за індивідуальними заявами свідчить, що порушення державою зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ можливо, лише якщо у цій країні було здійснено відступ від зобов’язань за цією нормою Конвенції, та під час такого відступу з провини держави відбулося порушення конвенційних прав заявника. Відсутність процедури відступу за ст. 15 ЄКПЛ навіть за оголошення надзвичайного стану в умовах, коли права заявника були порушені, може привести до констатації ЄСПЛ порушень інших норм ЄСПЛ, але не її ст. 15. 
У рішеннях ЄСПЛ за заявами проти Великобританії порушення ст. 15 констатувалися через відносно тривалі позасудові арешти заявників, що могло супроводжуватися обмеженням їх процесуальних прав чи жорстоким поводженням з ними, в умовах придушення внутрішнього конфлікту в Північній Ірландії. У рішеннях ЄСПЛ за індивідуальними заявами проти Туреччини порушення ст. 15 визначалося в умовах тривалих позасудових арештів, що супроводжувалися катуванням, жорстоким поводженням та обмеженням процесуальних прав, в умовах тривалого конфлікту на південному сході країни. Ймовірні порушення прав заявників Туреччиною в умовах дерогації через запровадження комендантської години та через їх масові звільнення з посад не були визнані ЄСПЛ як порушення ст. 15 Конвенції.

РОЗДІЛ 3. ВІДСТУП УКРАЇНИ ВІД ВЛАСНИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ У СФЕРІ ПРАВ ЛЮДИНИ
3.1. Процедура відступу України від міжнародних зобов’язань у сфері прав людини в умовах збройного конфлікту

В умовах російської агресії проти України, тимчасової окупації АРК та м. Севастополя, наступної ескалації конфлікту на Сході України, який супроводжувався російською інтервенцією та вторгненням із подальшою окупацією окремих районів Донецької та Луганської областей (далі – ОРДЛО), актуальним стає відступ України від зобов’язань (дерогація) в умовах очевидної загрози життю нації та інших надзвичайних обставин. 
За таких умов вкрай важливими вбачаються чіткі часові, предметні та територіальні форми й межі такої дерогації. Із засад міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини випливає, що держава несе відповідальність за порушення прав людини за умов наявності її юрисдикції щодо суб’єкту такого порушення або території, де воно сталося. В умовах іноземної окупації відповідальність держави за порушення прав людини на території, яку вона не контролює, та суб’єктами, яких вона не контролює, вбачається вкрай обмеженою. Водночас у вищенаведеній практиці застосування норм МПГПП та ЄКПЛ щодо дерогації такі ситуації практично не розглядалися, хоча вони підіймалися у інших справах. 
Варто вказати про декларації, які робили інші держави з питань власних окупованих територій. Так, у Декларації від 12 вересня 1997 р., доданій до інструменту ратифікації ЄКПЛ Республікою Молдова, вказувалося, що ця держава не матиме можливості гарантувати відповідність нормам ЄКПЛ через ухилення та вчинки з боку органів самопроголошеної Придністровської республіки на території, практично контрольованій такими органами, до остаточного вирішення конфлікту в регіоні. Додамо, що ця Декларація не мала ніяких мап чи переліків територій, на яких Молдова не поширювала власні зобов’язання за ЄКПЛ [93]. 
Крім того, у Декларації від 15 квітня 2002 р., доданій до інструменту ратифікації ЄКПЛ Республікою Азербайджан, йшлося про те, що ця держава декларує неможливість гарантувати застосування ЄКПЛ на її територіях, окупованих Республікою Вірменія, до звільнення цих територій з окупації, із додаванням схематичної мапи таких територій. Цікаво, що вказана мапа носила відверто спрощений характер, та на територіях, позначених окупованими, містилося лише тринадцять ключових населених пунктів [94]. У обох випадках вказані країни Ради Європи не застосовували механізми дерогації за ст. 15 ЄКПЛ через ситуацію конфлікту та втрату контролю за вказаними ними територіями. 
Україна вчинила відступ від зобов’язань (дерогацію) згідно вимог ст. 15 ЄКПЛ через подання Вербальної ноти № 31011/32-119/1-678 від 5 червня 2015 р. до ГА РЄ, яка була зареєстрована Секретаріатом Ради Європи 9 червня 2015 р. Аналогічна за змістом нота була надана Україною до Генерального Секретаря ООН щодо відступу за ст. 4 МПГПП [96]. У ч. І «Відступ від зобов’язань» Вербальної ноти фактично викладався переказ змісту Заяви «Про відступ України від окремих зобов’язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», затвердженої постановою Верховної Ради України (далі – ВРУ) від 21 травня 2015 р. № 462-VIII. Вказувалося й про відступ Україною від окремих зобов’язань, визначених п. 3 ст. 2, ст. 9, 12, 14 та 17 МПГПП, а також ст. 5, 6, 8 та 13 ЄКПЛ, на період до повного припинення збройної агресії РФ [91; 226].
У Вербальній ноті від 5 червня 2015 р. відтворювалися приписи постанови № 462-VIII про те, що у зв’язку з анексією та тимчасовою окупацією РФ невід’ємної частини території України – АРК та м. Севастополя, здійсненої внаслідок збройної агресії проти України, повну відповідальність за дотримання прав людини і виконання відповідних міжнародних договорів на анексованій та тимчасово окупованій території України несе РФ. Додавалися норми постанови № 462-VIII про те, що з огляду на збройну агресію РФ проти України за участю як регулярних Збройних Сил РФ, так і незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих РФ, на територіях ОРДЛО України з квітня 2014 р. підрозділи Служби безпеки України (далі – СБУ), Міністерства внутрішніх справ (далі – МВС) України та Збройних Сил України (далі – ЗСУ) здійснюють антитерористичну операцію, яка є складовою реалізації невід’ємного права України на індивідуальну самооборону України від агресії в розумінні статті 51 Статуту ООН. Спеціально підкреслювалося, що РФ як держава, яка фактично окупувала і контролює частину Донецької і Луганської областей, відповідає за дотримання і захист прав людини на цих територіях як за міжнародним гуманітарним правом, так і за міжнародним правом захисту прав людини [96].
Далі у Вербальній ноті від 5 червня 2015 р. (та відповідно у постанові № 462-VIII) вказувалося, що триваюча збройна агресія РФ проти України, яка супроводжується вчиненням воєнних злочинів і злочинів проти людяності як регулярними Збройними Силами РФ, так і незаконними збройними формуваннями, керованими, контрольованими і фінансованими РФ, становить суспільну небезпеку, яка загрожує життю нації в розумінні п. 1 ст. 4 МПГПП, п. 1 ст. 15 ЄКПЛ. Тому підсумовувалося, що з метою забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави в умовах збройної агресії РФ ВРУ, Кабінет Міністрів України (далі – КМУ) та інші органи державної влади вимушені приймати рішення, які становлять певний відступ від зобов’язань України за МПГПП та ЄКПЛ [96].
Далі у Вербальній ноті від 5 червня 2015 р. наводилися норми постанови № 462-VIII стосовно змісту закону України «Про внесення змін до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» щодо превентивного затримання у районі проведення антитерористичної операції осіб, причетних до терористичної діяльності, на строк понад 72 години» від 12 серпня 2014 р. № 1630-VII [218], закону України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо особливого режиму досудового розслідування в умовах воєнного, надзвичайного стану або у районі проведення антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 р. № 1631-VII [220], закону України від 12 серпня 2014 р. № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв’язку з проведенням антитерористичної операції» [228] та закону України «Про військово-цивільні адміністрації» від 3 лютого 2015 р. № 141-VIII [210].
При цьому наводилися вказані у постанові № 462-VIII відступи щодо зобов’язань як за МПГПП, так і за ЄКПЛ; зокрема щодо п. 3 ст. 2, ст. 9 та ст. 14 МПГПП та ст. 5, 6 та 13 ЄКПЛ відносно закону № 1630-VII, із вказівкою, що застосування таких норм виключно під час проведення антитерористичної операції у виняткових випадках з метою запобігання тяжким злочинам є тими межами, яких вимагає гострота небезпеки, спричинена збройною агресією РФ та діями терористичних угруповань, підтримуваних РФ [96].
Стосовно закону № 1631-VII, вказувалося про дерогацію за п. 3 ст. 2, ст. 9, 14 та 17 МПГПП та ст. 5, 6, 8 та 13 ЄКПЛ, через «фактичну відсутність функціонування судів» в ОРДЛО, спричинену збройною агресією РФ та діями терористичних угруповань, підтримуваних РФ, яка «є тією межею, яка дозволяє передавати повноваження слідчих суддів прокурорам в умовах загрози для існування нації». Вкрай цікавим при цьому вбачається згадка про суди, які нібито не функціонують щодо території, відносно якої здійснюється дерогація, тобто – підконтрольної території [96].
Посилання на закон України «Про військово-цивільні адміністрації» від 3 лютого 2015 р. № 141-VIII у Вербальній ноті, як і в постанові № 462-VIII, супроводжувалося згадками про відступ від зобов’язань України за ст. 9, 12 та 17 МПГПП та ст. 5 та 8 ЄКПЛ, ст. 2 Протоколу № 4 до неї. Окремо вказувалося на відступ України від зобов’язань за п. 3 ст. 2, ст. 9, 12, 14 та 17 МПГПП, а також ст. 5, 6, 8 та 13 ЄКПЛ в ОРДЛО, визначених Антитерористичним центром при СБУ у зв’язку з проведенням антитерористичної операції, на період до повного припинення збройної агресії РФ, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України, повідомлення Генеральному секретарю ООН та ГС РЄ про продовження застосування у повному обсязі МПГПП та ЄКПЛ [96].
У ч. ІІ Вербальної ноти від 5 червня 2015 р. «Інформування про стан безпекової ситуації у Донецькій та Луганській областях та про зміни території, на яку поширюється відступ від зобов’язань» наводилася теза аналогічної частини постанови № 462-VIII про те, що «Україна інформує Генерального секретаря ООН та Генерального секретаря Ради Європи про стан безпекової ситуації в Донецькій і Луганській областях та про зміну території, на яку поширюється відступ України від зобов’язань за МПГПП та ЄКПЛ». На відміну від постанови, у Вербальній ноті також додавалося, що чіткі межі ОРДЛО України, охоплені наведеним відступом (дерогацією), будуть повідомлені ГС РЄ пізніше, після їх визначення законодавством України [96].
Постійне Представництво України при Раді Європи (далі – ППУРЄ) у цій ноті зобов’язувалося згідно ч. 3 ст. 15 ЄКПЛ інформувати ГА РЄ про наступний розвиток подій та про скасування надзвичайних заходів і поновлення дії ЄКПЛ у повному обсязі. Додатки до Вербальної ноти від 5 червня 2015 р. містили постанову № 462-VIII та закони України № 1630‑VII, № 1631-VII, № 1632-VII та № 141-VIII [96].
У Вербальній ноті ППУРЄ від 3 листопада 2015 р. № 31011/32-119/1-1124, зареєстрованій наступного для Секретаріатом Ради Європи, у розвиток Вербальної ноти № 31011/32-119/1-678 від 5 червня 2015 р. містилася спеціальна Декларація, у якій інформувалося, що Україна здійснює право відступу від власних зобов’язань за МПГПП та ЄКПЛ на території ОРДЛО, які перебувають під контролем Уряду України; до ноти додавався перелік місцевостей Донецької та Луганської областей, що перебували під повним або частковим контролем Уряду України станом на 1 жовтня 2015 р. [91].
ППУРЄ у Декларації від 3 листопада 2015 р. відзначало, що РФ вчинила акт агресії проти України та наразі окупує і здійснює ефективний контроль над ОРДЛО. Тому, додавалося у Декларації до Вербальної ноті, РФ як держава-агресор несе повну відповідальність згідно міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини за захист і повагу до прав людини на цих територіях. ППУРЄ у цьому документі спеціально наголошувало на потребі опрацювання вкрай ретельного підходу для встановлення фактів у районах Донецької та Луганської областей, які частково контролюються Україною та відповідно можуть перебувати під ефективним контролем та юрисдикцією або України або РФ як держави-агресора. Врахування таких обставин у кожній справі та у конкретний момент часу пропонувалося робити ЄСПЛ.
Варто вказати на ще одну Декларацію, додану до Вербальної ноти ППУРЄ від 29 червня 2016 р., яка була зареєстрована наступного дня Секретаріатом Ради Європи. У розвиток Вербальних нот від 5 червня та 3 листопада 2015 р. надавалася інформація про дотримання режиму відступу України від зобов’язань (дерогації) згідно ч. 3 ст. 15 ЄКПЛ. У Декларації від 29 червня 2016 р. згадувалося про російську агресію проти України з її початку в лютому 2014 р., про неправомірну окупацію Криму та встановлення ефективного контролю за окремими районами Донецької та Луганської областей, констатувалося порушення цими діями низки міжнародних угод та відповідні загрози демократії, верховенству права й правам людини в Європі. У Декларації учергове підкреслювалася відповідальність РФ як держави-агресора та окупанта за стан справ щодо прав людини на окупованих нею територіях [92].
У Декларації 2016 р. вказувалося, що збройна агресія РФ проти України супроводжується військовими злочинами та злочинами проти людяності, які вчинюються збройними силами РФ і незаконними збройними формуваннями, що керуються, контролюються та фінансуються РФ, та що це разом становить небезпеку для життя нації у розумінні ч. 1 ст. 15 ЄКПЛ [92]. У Декларації зазначалося, що ВРУ, КМУ та інші органи влади схвалили правові акти, які запровадили відступ від окремих зобов’язань України за ЄКПЛ. Серед них вказувалися вищенаведені закони України від 12 серпня 2014 р. № 1630-VII [218], № 1631-VII [228] та № 1632-VII [220], закон України «Про військово-цивільні адміністрації» від 3 лютого 2015 р. № 141‑VIII [210; 92].
Водночас у Декларації 2016 р. не йшлося про наступні зміни до закону України № 1632-VII законом України від 15 січня 2015 р. № 119-VIII [217], та узагалі не згадувався закон України № 1633-VII «Про внесення змін до Закону України «Про міліцію» щодо умов застосування сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї у районі проведення антитерористичної операції», також схвалений разом із законами № 1630‑VI, 1631-VII та № 1632-VII 12 серпня 2014 р. [219], але скасований законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 р. № 580-VIII, без збереження чинності відповідних норм [232]. Не згадувалося й про зміни до закону України № 141-VIII, внесені законами від 17 липня 2015 р. № 650-VIII [215], від 10 листопада 2015 р. № 766-VIII [216] та від 4 лютого 2016 р. № 995-VIII [214; 92].
У Декларації від 29 червня 2016 р. вказувалося про значення в процедурі дерогації постанови ВРУ від 21 травня 2015 р. № 462-VIII та зазначалося, що через рік після її схвалення влада України відстежила безпекову ситуацію у ОРДЛО, щодо яких застосовано відступ від зобов’язань (дерогацію). Із посиланням на безпекові, оборонні та правоохоронні органи України. У Декларації зазначалося про напруженість та крихкість такої обстановки, про порушення Мінських угод незаконними збройними формуваннями та збройними силами РФ, про обстріли з їх боку домогосподарств на окупованих територіях та про використання важкої зброї для обстрілів позицій ЗСУ. При цьому наводилися відомості стосовно 6380 обстрілів, які тривали протягом року до 30 травня 2016 р., про загибель 42 та поранення 350 українських військовослужбовців, про порушення російськими окупаційними силами Мінських угод, зокрема – про 699 випадків виявлення танків, крупнокаліберних артилерійських систем, ракетних систем залпового вогню біля лінії розмежування [92].
У Декларації йшлося про загострення безпекової ситуації в червні 2016 р., із зростанням кількості обстрілів та застосування важкої зброї, із загибеллю 7 військовослужбовців з 16 до 21 червня 2018 р., із зафіксованим 22 червня 2016 р. рівнем обстрілу в 300 мінометних пострілів, що серед іншого було підтверджено Спеціальною моніторинговою місією ОБСЄ. Також у Декларації вказувалося про подовження постачання РФ зброї, військ та найманців на Донбас через неконтрольований державний кордон України. Зазначалося, що лише з 27 травня до 3 червня 2016 р. РФ перемістила через неконтрольовану ділянку кордону 2500 тон палива, більше 160 тон амуніції, 9 установок «Град», 2 самохідні артилерійські системи «Акація», 36 танків «Т-72» та 6 броньованих транспортерів. У Декларації вказувалося, що лише за 22 червня 2016 р. у м. Червонопартизанськ Луганської області з РФ було завезено 8 гаубиць, з них 2 самохідних, 6 бронетранспортерів та 10 вантажівок [92].
Як додавалося в Декларації від 29 червня 2016 р., факт збереження напруженості та плинності ситуації на Сході України підтверджується багатьма звітами міжнародних організацій, що оперують у зоні конфлікту, насамперед Моніторинговою місією з прав людини ООН. При цьому наводилися тези Чотирнадцятого звіту Офісу Верховного комісару ООН з прав людини щодо ситуації з правами людини в Україні [1], опрацьованого за результатами роботи Місії, за якими з середини квітня 2014 р. до 15 травня 2016 р. на Сході України фіксувалося більш 30 тисяч випадків уражень військовослужбовців, цивільного населення та учасників збройних формувань, включно з 9371 вбитими [92]. 
Тому, резюмувалося в Декларації 2016 р., Україна довела збереження існування обставин, які призвели до відступу від зобов`язань (дерогації), та визнала за потрібне подовжити виконання відступу щодо ОРДЛО, які перебувають під контролем Уряду України, в рамках повноважень, вказаних у вищенаведених актах. Заявлялося, що в умовах, коли реалізація таких повноважень буде несумісною із виконанням зобов’язань згідно ЄКПЛ, Україна користується правом відступу від цих зобов’язань та буде так робити до додаткового повідомлення. На виконання вимог ч. 3 ст. 15 ЄКПЛ до Декларації від 29 червня 2016 р. було додано перелік місцевостей Донецької та Луганської областей, які перебувають під повним або частковим контролем Уряду України, станом на 14 червня 2016 р. У Декларації 2016 р. було підтверджено застереження, надані у Декларації 2015 р. щодо місцевостей, які частково контролюються Урядом України [92].
У наступній Декларації ППУРЄ до Генерального секретаря Ради Європи від 31 січня 2017 р. наводилися ключові тези Вербальних нот ППУРЄ від 5 червня та 3 листопада 2015 р., 29 червня 2016 р., зокрема із наведенням тих самих відомостей про схвалені у 2014–2015 рр. закони України. У Декларації 2017 р. наводилися відомості про фактичні події липня-грудня 2016 р., зокрема щодо 7200 атак підконтрольних РФ збройних формувань, про загибель більше 100 та поранення більше 600 українських військовослужбовців. Також у Декларації 2017 р. вказувалося на випадки порушення керованими РФ терористичними силами Мінських угод, зокрема через виявлені з липня 2016 р. 403 випадки наявності танків, крупнокаліберних артилерійських систем та установок ракетного вогню біля лінії розмежування. Вказувалося, що загальна кількість незаконних збройних формувань становить більше 35 тисяч осіб, які використовують більше 400 танків, 840 бронетранспортерів, 620 артилерійських систем, 200 систем ракетного вогню та 410 систем протиповітряної оборони. 
Як і в Декларації 2016 р., ППУРЄ в Декларації від 31 січня 2017 р. описувало ситуацію постачання РФ до окупованих районів Донбасу озброєнь, військ та амуніції, зокрема вказувалося на посилення такого постачання залізничним транспортом. Також у Декларації 2017 р. констатується тактика розширення «російськими терористичними силами» контрольованої ними території через окупацію так званої «сірої зони», на захід від лінії зіткнення. Зокрема згадується «майже повне захоплення під контроль» у листопаді 2016 р. незаконними збройними формуваннями «раніше демілітаризованої нейтральної зони» в селі Петрівське Волноваського району. Як і попередня Декларація 2016 р., Декларація 2017 р. надає цифри загиблих і поранених під час конфлікту на Сході, опрацьовані Моніторинговою місією з прав людини ООН та включені у черговий звіт Офісу Верховного комісару ООН з прав людини щодо ситуації з правами людини в Україні [147]. Відомостей про застосування запровадженого у 2014–2015 рр. спеціального законодавства України, згаданого у цих Деклараціях, самі Декларації не містили.
Реалізуючи приписи ч. 3 ст. 15 ЄКПЛ, Декларація 2017 р., як і попередні, містила додаток із переліком місцевостей Донецької та Луганської областей, але із включенням до нього окремо як територій, що перебувають під повним або частковим контролем, так і тих, що не контролюються Урядом України, станом на 20 грудня 2016 р., із згадкою про СБУ як джерело відомості про ці території. У Декларації 2017 р. ППУРЄ учергове підтверджувало власні застереження щодо місцевостей, які частково контролюються Урядом України та частково – РФ [90].
Відповідно до схваленого КМУ рішення (лист МЗС України від 13 липня 2015 р. № 413/13-119-1949, доручення Віце-прем’єр-міністра № 9109-0-4-15 від 22 липня 2015 р.), відступ України від окремих зобов’язань згідно зі ст. 15 Конвенції 1950 р. може бути здійсненним виключно стосовно тієї частини зони антитерористичної операції, що контролюється Україною у повному обсязі. Щодо тимчасово окупованих територій передбачалася констатація відсутності ефективної юрисдикції України за ст. 1 ЄКПЛ [180, с. 131].
Слід окремо дослідити еволюцію географічних меж здійсненого Україною відступу від зобов’язань. Вербальна нота ППУРЄ від 3 листопада 2015 р. містила Перелік місцевостей Донецької та Луганської областей, що перебувають під контролем або під частковим контролем Уряду України станом на 1 жовтня 2015 р. Зокрема у Переліку було названо дев’ять районів і п’ятнадцять міст обласного значення Донецької області, десять районів та три міста обласного значення Луганської області, що перебувають під контролем Уряду, та ще п’ять районів Донецької області й два – Луганської області, які перебувають «під частковим контролем» (англ. partially controlled) Уряду України [91]. 
Такий підхід вбачається недосконалим через знаходження в районах, які перебувають «під частковим контролем», населених пунктів, що є під контролем Уряду та навпаки, таких, що є тимчасово окупованими протягом тривалого періоду. Крім того у вказаний період відбувалося змінення меж районів Донецької області з тим, щоб концентрувати населені пункти підконтрольної території в межах одного району (зокрема постановою Верховної Ради України від 11 грудня 2014 р. № 32-VIII [229]).
Вербальна нота ППУРЄ від 29 червня 2016 р. містила додаток у вигляді Переліку місцевостей Донецької та Луганської областей, що перебувають під контролем або під частковим контролем Уряду України станом на 14 червня 2016 р. Цей Перелік в цілому мав подібну до Переліку 2015 р. структуру та зміст; його відмінність полягала у зазначенні площі вказаних районів і міст Донецької та Луганської областей в квадратних кілометрах та з вказівкою відсотків такої площі від загальної площі регіону, при цьому вказувалася й площа районів і міст областей, які перебувають під контролем «незаконних збройних угрупувань», без вказівок на назви таких районів (міст) [134]. Цей перелік також мав явні недоліки, зокрема незрозумілим вбачається віднесення до частково підконтрольної території такого району Донеччини, як «Baikivskyi» (вочевидь Бойківській, колишній Тельманівській район, повністю окупований РФ у 2015 р., перейменований постановою Верховної Ради України від 12 травня 2016 р. № 1351-VIII [235]).
Наступна Вербальна нота мала певні відмінності, адже містила Перелік місцевостей Донецької та Луганської областей, розташованих на лінії розмежування, Перелік місцевостей Донецької та Луганської областей, на території яких Уряд України тимчасово не здійснює власні повноваження, та Перелік місцевостей Донецької та Луганської областей під ефективним загальним контролем та юрисдикцією Уряду України. Такий формат подання матеріалу вбачається більш ефективним, хоча й має низку явних недоліків та неузгодженостей. Зокрема у ньому було вказано у неповному обсязі на перейменування районів і міст під час декомунізації, міста Авдіївка та Торецьк визначалися як такі, що належать до Маріуполя та перебувають на лінії розмежування, при чому Торецьк було визначено як підконтрольне уряду місто, а Авдіївку – як не підконтрольне [135].
У Донецькій області було вказано на дванадцять підконтрольних районів, із виключенням з їх переліку Бойківського та доволі незрозумілою вказівкою щодо чотирьох з таких районів, що вочевидь стосується окремих населених пунктів – «крім розташованих на лінії розмежування та тих, де державна влада виконує власні повноваження тимчасово». У попередньому Переліку 2016 р. один з цих чотирьох районів (Бахмутівській) був визначений як такий, що підконтрольний Уряду України, а три інших (Волноваський, Мар’їнський та Ясинуватський) як такі, що підконтрольні частково [135]. Аналогічні примітки містилися у Переліках 2017 р. щодо Новоайдарського та Станично-Луганського районів Луганської області, перший з яких у Переліку 2016 р. був позначений як підконтрольний, а другий – як частково підконтрольний; Попаснянський район цієї області навпаки, у Переліку 2016 р. був позначений як частково підконтрольний, а у Переліках 2017 р. – як підконтрольний район [135].
Загалом у Переліках 2017 р. було наведено 75 населених пунктів Донецької та ще 53 – Луганської областей, що знаходяться на лінії розмежування, без уточнення стану їх підконтрольності Уряду чи окупації. У Переліку 2017 р. було окремо вказано чотирнадцять міст регіонального підпорядкування та 46 інших населених пунктів дев’яти районів Донецької області, одинадцять міст регіонального значення та шістнадцять населених пунктів дев’яти районів Луганської області як непідконтрольних Уряду України [135].
За цитованою Вищим адміністративним судом України (далі – ВАСУ) у власних рішеннях інформацією Антитерористичного центру СБУ, листами від 13 серпня 2015 р., 25 січня 2016 р., 14 червня 2016 р. на адресу МЗС України надавалася інформація щодо поточної ситуації в районі проведення АТО. У листах було наведено райони та терміни проведення АТО, перелік населених пунктів і розміру територій, які було звільнено від представників незаконних збройних формувань та які перебувають під контролем Української влади [206]. Можна зробити вкрай ймовірне припущення, що саме вказані переліки цих листів і були використані у Вербальних нотах.
Водночас, крім зазначених Вербальних нот до ГС РЄ Урядовим уповноваженим у справах ЄСПЛ 18 серпня 2015 р. було надано листа Секретарю П’ятої Секції ЄСПЛ. У листі ЄСПЛ повідомлялось про ситуацію, яка склалась в Донецькій та Луганській областях у зв’язку з військовою агресією Росії, що почалась в лютому 2014 р, у результаті чого в березні 2014 р. було анексовано АРК та м. Севастополь, після чого в квітні 2014 р. військова агресія РФ перемістилась в Донецьку та Луганську області та триває до цього часу. У листі від імені Уряду зверталася увага ЄСПЛ на те, що державні органи України не функціонують в ряді населених пунктів Донецької та Луганської областей з огляду на військову присутність РФ і діяльність підпорядкованих їй маріонеткових адміністрацій «Донецька народна республіка» та «Луганська народна республіка», та що ці утворення зберігають своє існування виключно в результаті військової, фінансової, економічної та політичної підтримки з боку РФ [130; 180, с. 132].
З огляду на зазначене Уряд України повідомив ЄСПЛ, що територіально окуповані РФ ОРДЛО є невід’ємною частиною України, однак з огляду на військову агресію РФ та діяльність підконтрольних їй маріонеткових адміністрацій Україна тимчасово не здійснює контроль над такими територіями. У листі від 18 серпня 2015 р. вказувалося, що через російську агресію на сході України Указом Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405/2014, який вступив у силу в день підписання, у східних регіонах України було проголошено антитерористичну операцію (далі – АТО). У листі вказувалося, що чітких територіальних меж зони проведення АТО в умовах ескалації агресії, розширення територій, контрольованих формуваннями, керованими РФ, Указ № 405/2014 не передбачав [239; 130].
Лист до ЄСПЛ від 18 серпня 2015 р. згадував про наказ Антитерористичного центру при СБУ від 7 жовтня 2014 р. № 33/6/а, яким на виконання зазначеного Указу № 405/2014 було визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька і Луганська області – з 7 квітня 2014 р., Харківська область – з 7 квітня 2014 р. до 14 вересня 2014 р. При цьому згідно п. 5 Перехідних положень Закону України від 2 вересня 2014 р. № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» [240], Уряд України мав затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО, розпочата згідно з указом № 405/2014 на час з 14 квітня 2014 р. до її закінчення. Лист до ЄСПЛ містив відповідний Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (Перелік І), схвалений розпорядженням КМУ від 30 жовтня 2014 р. № 1053-р [223]. Отже, Перелік І визначив межі проведення АТО в період від 14 квітня до 21 листопада 2014 р., коли вступило в силу розпорядження КМУ від 5 листопада 2014 р. № 1079-р, яким було зупинено дію розпорядження № 1053-р. [230].
Водночас розпорядженням КМУ від 7 листопада 2014 р. № 1085-р було затверджено новий Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, доданий як Перелік ІІ до листа в ЄСПЛ від 18 серпня 2015 р. [224]. Розпорядження № 1085-р запровадило потребу періодичного перегляду вказаного переліку залежно від фактичної обстановки на лінії зіткнення у зоні АТО. За таких умов розпорядженням КМУ від 18 лютого 2015 р. № 128-р було затверджено нову версію Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження [222], доданий як Перелік ІІІ до листа Урядового Уповноваженого до ЄСПЛ. У цьому листі вказувалося, що Перелік ІІ має застосовуватися до подій, які відбулися з 15 листопада 2014 р. до 5 березня 2015 р. [130].
У наведеному листі особливо підкреслювалося, що за умов, коли наказ № 33/6/а та Переліки І-ІІІ встановлювали не межі зони окупації РФ в Донецькій та Луганський областях, а вказували на загальну зону конфлікту (АТО), у якій фактичний контроль України над власною територією постійно змінювався, існує особлива потреба ретельного встановлення ЄСПЛ обставин ipso facto фактичного контролю Уряду над конкретною територією у населених пунктах, вказаних у Переліках І–ІІІ, для визначення наявності юрисдикції України або РФ як держави-агресора над цією територією, з урахуванням конкретних обставин кожної справи, яка розглядатиметься ЄСПЛ [130].
Як відображено у розглянутому вище листі до ЄСПЛ, надалі розпорядженням КМУ від 5 травня 2015 р. № 428-р (на заміну Переліку ІІІ) було внесено зміни до розпорядження КМУ від 7 листопада 2014 р. № 1085 та затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а також Перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення [221]. Ці Переліки було додано до листа як Перелік ІV та Перелік V відповідно, із вказівкою на те, що Перелік ІІІ діяв у період з 5 березня 2015 р. по 7 травня 2015 р. Як зазначалося у цьому листі до ЄСПЛ, на відміну від Переліків І–ІІІ, Перелік ІV констатує умови сталої окупації частини ОРДЛО РФ в результаті фактичного збройного протистояння та відображає реальність Мінських військово-політичних угод 2014–2015 рр. та схвалені рішення ВРУ [130].
За таких умов у листі до ЄСПЛ вказувалося, що Уряд заявляє про тимчасову відсутність над населеними пунктами, закріпленими у Переліку ІV, контролю в розумінні ст. 1 ЄКПЛ. Водночас території, наведені у Переліку V, щодо яких фактичний контроль України над власною територією постійно змінюється, мають у відповідний період розглядатися ЄСПЛ за аналогією з територіями, вказаними у Переліках І–ІІІ. Тому у вказаному листі Уряд зазначив потребу ретельного встановлення ЄСПЛ обставин ipso facto фактичного контролю Уряду України над конкретною територією, вказаною в Переліку V, для визначення наявності юрисдикції відповідно України або РФ як держави-агресора над цією територією, з урахуванням конкретних обставин кожної справи, яка розглядатиметься ЄСПЛ [130; 180, с. 131].
Також у листі ЄСПЛ повідомлявся про постанову ВРУ від 17 березня 2015 р. № 254-VIII, якою в умовах продовження російської агресії було визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей [211], де згідно з приписами Закону України від 16 вересня 2014 р. № 1680-VII «Про особливий порядок місцевого самоврядування в ОРДЛО» мав бути запроваджений особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків і найманців з території України, та відновлення повного контролю України за державним кордоном України [233]. 
У наведеному листі Урядового Уповноваженого вказувалося, що постанова ВРУ від 17 березня 2015 р. № 254-VIII не встановлює дату початку окупації, а лише згадує про умови завершення режиму тимчасово окупованої території в майбутньому. При цьому у ст. 1 Закону від 16 вересня 2014 р. № 1680-VII відзначено, що «ОРДЛО, до яких належать райони, міста, селища, села... визначаються рішенням ВРУ». Подібне формулювання міститься й у постанові ВРУ від 17 березня 2015 р. № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування», наведеній у листі до ЄСПЛ [130; 212].
У листі до ЄСПЛ від 18 серпня 2015 р. вказувалося, що постанова ВРУ від 17 березня 2015 р. № 252-VIII була схвалена «з метою реалізації Мінського протоколу від 5 вересня 2014 р., Мінського меморандуму від 19 вересня 2014 р. і Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 р., резолюції Ради Безпеки ООН від 17 лютого 2015 р. № 2202». Саме тому за постановою ВРУ № 252-VIII до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей «належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з РФ, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 р.» [212]. 
Отже, як констатувалося у листі Урядового Уповноваженого, на підставі Закону України від 16 вересня 2014 р. № 1680-VII, постанов ВРУ від 17 березня 2015 р. № 252-VIII та № 254-VIII було сформовано Перелік тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей, який у цілому визначався як релевантний Переліку ІV, але  окремо додавався до листа як Перелік VI. У листі декларувалося, «для уникнення технічних непорозумінь», про тимчасову відсутність контролю в населених пунктах, закріплених у Переліку VI, у розумінні ст. 1 ЄКПЛ [130]. 
Було зазначено, що така відсутність поширюється на території або населені пункти, позначені у Переліку VI, або у Переліку ІV, або в обох переліках. У листі констатувалося, що тимчасова втрата Урядом України контролю над територіями, закріпленими у Переліку VI, відбувалася поступово. Водночас констатувалося, що враховуючи відповідність відображеного у Переліку VI розмежування сторін конфлікту умовам Мінського меморандуму від 19 вересня 2014 р. та посилання на цей меморандум у Постанові від 17 березня 2015 р. № 252-VIII, ця втрата відбулася не пізніше 19 вересня 2014 р. [130].
Також у листі Урядового Уповноваженого вказувалося на Звернення ВРУ до ООН, Європарламенту, ПАРЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором від 27 січня 2015 р. № 129-VIII, схвалене раніше постанов № 252-VIII та № 254-VIII та й до Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 р. Відзначалося, що це звернення вже містить таку констатацію: «Від початку агресії наприкінці лютого 2014 року РФ систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу» [227].
Лист Урядового Уповноваженого від 18 вересня 2015 р. також згадував про постанову ВРУ від 21 травня 2015 року № 462-VIII, якою було здійснено відступ від зобов’язань (дерогацію) за МПГПП та ЄКПЛ. При цьому констатувалося, що заявлений у цій постанові № 462-VIII відступ під зобов’язань згідно зі ст. 15 ЄКПЛ поширюється «тільки на частину Донецької та Луганської областей, що не охоплюється Переліком VI та/або Переліком VI та не є окупованою РФ». Водночас у листі було підкреслено позицію Уряду України, що державою вживаються всі можливі кроки для відновлення контролю над тимчасово окупованими РФ населеними пунктами ОРДЛО, які є невід’ємною частиною України. Лист також містив прохання до ЄСПЛ повідомляти Уряд України про всі заяви, подані до ЄСПЛ жителями населених пунктів, які є тимчасово окупованими РФ [130].
Необхідно вказати й на Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затверджені указом Президента України від 7 лютого 2019 р. № 32/2019. У цьому акті вказано, що відповідні межі визначаються фактичною лінією розмежування сторін, вказуються її географічні координати. Також в цьому указі наводяться окуповані міста обласного значення, зокрема й населені пункти, адміністративно підпорядковані міським радам цих міст, а також окуповані райони областей або їх окремі населені пункти; стосовно ж м. Золоте Луганської області в указі наведено географічні координати окупованої частини міста [231].
Також варто вказати, що питання відступу Україною за нормами МПГПП аналізувалися у доповідях Управління Верховного комісара ООН з прав людини (далі УВКПЛ ООН) щодо ситуації з правами людини в Україні за періоди з 16 листопада 2015 р. до 15 лютого 2016 р. [148]. У доповідях УВКПЛ, зокрема цитованих ВАСУ, вказувалося на відносно вагомі недоліки у здійсненні Україною права на відступ від окремих положень МПГПП, із наданням таких відомостей Генеральному секретарю ООН [206]. 
Зокрема у таких доповідях констатувалося, що повідомлення Уряду України стосовно дерогації за МПГПП зумовлюють потребу офіційного оголошення про наявність надзвичайного стану, при якому життя нації перебуває під загрозою. В них відзначалося, що заходи, які вживаються на відступ від зобов’язань, мають бути пропорційними та не спричиняти дискримінацію, що їх тривалість і територіальна відповідна дія та предмет відступу мають бути чітко обмеженими гостротою становища. Вказувалося на потребу корегування дерогації із зобов’язаннями України за міжнародним гуманітарним правом [148; 206].
Як відзначав УВКПЛ ООН, у червні 2015 р. Уряд України повідомив Генеральному секретареві ООН, що РФ здійснила збройну агресію проти України та несе «повну відповідальність» за забезпечення дотримання прав людини й гуманітарного права у Криму та в районах Сходу України, підконтрольних озброєним групам, пізніше було надано повідомлення про дерогацію. У наступному повідомленні про дерогацію за нормами МПГПП до Генерального секретаря ООН від 27 листопада 2015 р., як констатувалося в рішеннях ВАСУ, Уряд України уточнив географічні межі дії дерогації, за якими відступ від зобов’язань поширюється на місцевості ОРДЛО, які перебувають під повним чи частковим контролем Уряду [206].
Також, як вказував УВКПЛ ООН, 20 жовтня 2015 р. через структури МЗС України Генеральному секретареві ООН було надано повідомлення про особливості територіального застосування та виконання 16 договорів ООН, які мають відношення до прав людини. До відповідних угод було віднесено: Конвенцію про боротьбу з торгівлею людьми і з експлуатацією проституції третіми особами 1950 р.; Конвенцію про стягнення аліментів за кордоном 1956 р.; Конвенцію про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень 1958 р.; Конвенцію про запобігання та покарання злочинів проти осіб, які користуються міжнародним захистом, у тому числі дипломатичних агентів 1973 р.; Міжнародну конвенцію про боротьбу із захопленням заручників 1979 р.; Конвенцію проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання 1984 р.; Міжнародну конвенцію про боротьбу з вербуванням, використанням, фінансуванням і навчанням найманців 1989 р.; Міжнародну конвенцію про боротьбу з бомбовим тероризмом 1997 р.; Конвенцію ООН про боротьбу проти незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин 1998 р.; Міжнародну конвенцію про боротьбу з фінансуванням тероризму 1999 р.; Конвенцію ООН проти транснаціональної організованої злочинності 2000 р., Протоколи проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, та про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї, що доповнюють цю Конвенцію ООН; Угоду про привілеї та імунітети Міжнародного Кримінального Суду 2002 р.; Конвенцію ООН проти корупції 2003 р.; Міжнародну конвенцію про боротьбу з актами ядерного тероризму 2005 р. [148].
У цьому повідомленні відзначалося, що застосування й виконання Україною зобов’язань за цими договорами у сфері прав людини обмежується та не гарантується на територіях, що є окупованими й неконтрольованими, та що відповідний стан справ буде зберігатися до повного відновлення суверенітету України над її територією, ці аргументи наводили й національні суди України у власних рішеннях [206]. Отже, можна констатувати, що через діяльність Спеціальної моніторингової місії ООН з прав людини в Україні та формування відповідних звітів УВКПЛ ООН питання відступу України від зобов’язань за МПГПП вже мають міжнародно-правове відображення.
Особливу роль у процедурах дерогації мала зіграти Міжвідомча комісія з питань відступу України від зобов’язань за МПГПП та ЄКПЛ. Втім, ця структура була утворена шляхом затвердження її складу та положення про комісію тільки урядовою постановою від 19 квітня 2017 р. № 281, через два роки після початку процедур дерогації. Головою комісії було призначено Віце-прем’єр-міністра України, а його заступниками – Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ та Заступника Міністра закордонних справ. До складу комісії було включено п’ятьох заступників міністрів і трьох заступників голів центральних органів виконавчої влади, а також представника профільного парламентського комітету, заступників Генерального прокурора, голів СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Генерального Штабу Збройних Сил [241].
До основних функцій комісії було віднесено розгляд питань, пов’язаних із територіальним застосуванням дерогації та актуалізованої інформації про стан безпекової ситуації, а також ситуації у галузі прав людини в районі проведення антитерористичної операції. Засідання комісії мали проводитися не рідше одного разу на квартал, її пропозиції та рекомендації, втілені у протоколі, мали реалізовуватися шляхом прийняття урядового рішення, а організаційне забезпечення діяльності Комісії мало здійснюватися Міністерством юстиції України [241]. Втім у відкритих джерелах відсутні відомості про наслідки діяльності цієї комісії, їх відображення у нормотворчій і правозастосовній роботі, у взаємодії України з органами ООН та Ради Європи.
Окремим питанням слід визначити застосування Україною дерогації під час запровадження воєнного стану у листопаді-грудні 2018 р. указом Президента України від 26 листопада 2018 р. № 393/2018 [208], затвердженим Законом України від 26 листопада 2018 р. № 2630-VIII [225]. У ст. 7 указу № 393/2018 МЗС України приписувалося «забезпечити інформування в установленому порядку Генерального секретаря ООН та офіційних осіб іноземних держав» про введення в Україні воєнного стану, і про обмеження прав і свобод людини та громадянина, що є відхиленням від зобов’язань за МПГПП, про їх межу та причини такого рішення. 
При цьому у ст. 3 указу зазначалося, що на час дії воєнного стану в Україні можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини й громадянина, передбачені статтями 30–34, 38, 39, 41–44, 53 Конституції України, а також можуть вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» [208]. Це доволі нечітке формулювання указу не було уточнено у законі № 2630-VIII, який надав застереження про запровадження воєнного стану у десяти областях держави та у внутрішніх водах Азово-Керченської акваторії [225]. Аналогічно, ноти МЗС України Генеральному секретареві ООН від 29 листопада 2018 р. № 413/33-194/001-3386 про дерогацію відповідно до воєнного стану та згідно ст. 4 МПГПП, та від 28 грудня 2018 р. № 413/33-194/001-3577 про скасування режиму воєнного стану (та відповідно дерогації) ніяких відомостей, крім цитування указу та закону від 26 листопада 2018 р. про воєнний стан, не містили [248].
Отже, запровадження Україною відступу від зобов’язань (дерогації) за МПГПП та ЄКПЛ було здійснено в умовах російської агресії проти України, тимчасової окупації АРК та м. Севастополя, наступної ескалації конфлікту на Сході України, окупації ОРДЛО. Ця дерогація поширювалася на території Донецької та Луганської областей, які перебувають під повним або частковим контролем влади України. Відступ від зобов’язань щодо тимчасово окупованих АРК, м. Севастополя та ОРДЛО не здійснювався, замість чого у 2014–2015 рр. Україною констатувалася відсутність можливості здійснювати відповідні договірні зобов’язання у сфері прав людини на окупованих територіях. В умовах іноземної окупації відповідальність держави за порушення прав людини на території, яку вона не контролює, та суб’єктами, яких вона не контролює, є вкрай обмеженою.
Процедура відступу Україною від зобов’язань (дерогації) за МПГПП та ЄКПЛ була реалізована через затвердження відповідної Заяви парламентською постановою, а також наступне повідомлення про цю Заяву та про схвалені спеціальні закони з питань обмеження прав людини в зоні АТО шляхом подання структурами МЗС України Вербальних нот з Деклараціями та додатками до них до ГС РЄ та Генеральному секретарю ООН, а також через подання відповідної інформації до ЄСПЛ. Вжиті Україною заходи поставили питання щодо чітких часових, предметних і територіальних форм і меж відступу від зобов’язань (дерогації), але в цілому є такими, що відповідають передбаченим ЄКПЛ та МПГПП процедурам. 
До основних недоліків наведених процедур дерогації України за МПГПП та ЄКПЛ варто віднести повідомлення про схвалені закони України з питань обмеження прав людини не в повному обсязі, з умовчанням про закони, що припинили дію, та про внесення змін до цих законів, ненадання інформації про практику застосування цих законів у зоні АТО. Проблемним питанням стала відсутність вичерпної ретельності при формуванні переліків тимчасово окупованих, частково й повністю контрольованих територій Донецької та Луганської областей, особливо у 2015–2016 роках. Формування МЗС України вказаних переліків на підставі листів Антитерористичного центру СБУ відбувалося з одночасним схваленням ВРУ та КМУ низки переліків таких населених пунктів і місцевостей із збереженням певних розбіжностей у переліках.

3.2. Правові наслідки відступу України від власних зобов’язань у сфері прав людини

Слід зазначити, що з початку агресії РФ проти України увага до питань дотримання прав людини в України пригортала увагу як міжнародних установ, так і науковців. Наприклад, у Заключних зауваженнях КПЛ ООН до сьомого періодичного звіту РФ щодо виконання МПГПП від 28 квітня 2015 р. CCPR/C/RUS/CO/7 вказувалося про стурбованість КПЛ ООН «повідомленнями про серйозні порушення МПГПП в регіоні Донбасу (Україна) з боку сил, на які держава-учасниця [РФ], як видається, має значний вплив, здатний досягати ефективного контролю» [12].
Як було вказано у п. 158 Звіту про дії за попереднім розслідуванням Міжнародного кримінального суду (далі – МКС) від 14 листопада 2016 р., ситуація на території Криму і Севастополя є рівнозначною міжнародному збройному конфлікту між Україною і РФ. Вказувалося, що цей міжнародний збройний конфлікт почався не пізніше 26 лютого 2014 р., коли РФ задіяла особовий склад своїх збройних сил для отримання контролю над частинами території України без згоди уряду України, та що право міжнародних збройних конфліктів можна застосувати і після 18 березня 2014 р. тою мірою, якою ситуація на території Криму і Севастополя є рівнозначною триваючому стану окупації. У Звіті МКС додавалося, що для цього не потрібно встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка спричинила за собою окупацію [146].
Щодо ситуації на Сході України у пп. 167–169 вказаного Звіту МКС зазначалося, що «дві спроби укласти угоди з припинення вогню (Мінський протокол, підписаний 5 вересня 2014 р і друга угода в тих же рамках, відома як «Мінськ 2», підписана в лютому 2015 г.) не привели до припинення збройних дій». При цьому додавалося, що Мінська угода 2015 р., моніторинг виконання якої здійснює ОБСЄ, «мабуть, в якійсь мірі знизила запеклість боїв», та констатувалося, що до 30 квітня 2014 р. «напруженість збройних дій між силами українського уряду і антиурядовими збройними елементами в східній Україні досягла рівня, який тягне за собою застосування права збройних конфліктів». Додавалося про «ознаки прямого військового протистояння між російськими збройними силами і силами уряду України, яке передбачає наявність міжнародного збройного конфлікту в контексті збройних дій в східній Україні найпізніше з 14 липня 2014 р., одночасно з існуванням неміжнародного збройного конфлікту» [146].
У п. 170 зазначеного Звіту відзначалося, що Канцелярія Прокурора МКС також розглядає заяви про те, що «РФ в цілому здійснювала контроль над збройними угрупованнями в східній Україні, з метою встановлення, чи можна розглядати цей збройний конфлікт, який в інших випадках вважався б неміжнародним, як міжнародний конфлікт за своєю природою». Додається, що Канцелярія Прокурора «…повинна встановити, чи вказують наявні відомості на підтримку російськими органами влади збройних угруповань у формі поставок обладнання, персоналу та фінансування», а також російського «загального управління або допомогу в плануванні дій збройних угруповань таким чином, що це вказало б на здійснення ними [російськими органами влади] дійсного контролю» [146].
З цього питання варто навести позицію О.В. Марусяка, за яким окупацією є «тимчасове зайняття збройними силами однієї держави території або частини території іншої держави, з паралельним встановленням фактичного контролю на окупованій території через військову або цивільну адміністрацію». Цей автор констатує виникнення на такій території специфічного правового режиму, який є «синтезом права окупаційної держави і права окупованої держави з нормами міжнародного гуманітарного права, зокрема Женевськими конвенціями 1949 р., однак окупація не змінює правового статусу окупованої території та не обумовлює переходу суверенітету над окупованою територією до окупаційної держави». Як додає О. В. Марусяк, «сучасне міжнародне право не розрізняє відмінностей у правовому режимі окупованої території, породженої як класичною воєнною окупацією (occupatio bellica), так і квазівійськовою (квазівоєнною) окупацією без відкритого збройного конфлікту (occupatio quasi bellica)» [198, с. 162].
Окремі вітчизняні автори аналізують практику ЄСПЛ щодо захисту прав людини на окупованих територіях та приходять до висновку її обмеженості й пов’язаності зі справами, «що виникли у зв’язку з невизнаними державами» [204]. При цьому як правило досліджуються рішення ЄСПЛ у справах за індивідуальними заявами – «Луізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 15318/89) 1996 р. [123]; «Іляшку та інші проти Молдови та Росії» (Ilaşcu and Others v Moldova and Russia, 48787/99) 2004 р. [121]; «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan, 40167/06) 2015 р. [111] тощо [80] та відповідні рішення у міждержавній справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey 8007/77 та 25781/94) [143; 117].
Навряд чи можна повністю погодитися із О. В. Плотніковим про нібито «фундаментальну відмінність» режиму «невизнаної території» який «підтримується іншою державою», та прямої військової окупації частини однієї держави іншою. Водночас слід погодитися із тим, що відповідальність держав за порушення зобов’язань у сфері прав людини може виникати відносно ситуації поза їх національної території (зокрема – відповідальність держави-окупанта), та з тим, що в окремих випадках держава, чия територія є окупованою, може нести частку відповідальності за події на цих територіях, але насамперед якщо не вживала або не змогла довести, що вживала вичерпні доступні заходи (військові, дипломатичні, організаційні тощо) із захисту прав людини на окупованій території. Як вказує О. В. Плотніков, різниця у відповідальності держави, що окупує, та держави, території якої окупують, полягає у тому, що перша «несе негативну відповідальність з недопущення порушень Конвенції, які можуть відбутися під її контролем», а друга «несе позитивну відповідальність, яка проявляється в обов’язку здійснити всі можливі заходи для забезпечення виконання Конвенції» [204]. Втім, питання дерогації у такому вимірі зазначений автор не розглядає. 
Г. Ю. Юдківська, суддя ЄСПЛ від України, у власній науковій публікації 2016 р. з цих питань уточнює, що позитивна відповідальність «держави-жертви» може настати, якщо між нею та режимом, що діє на окупованій території, існує певний зв’язок, оскільки лише тоді, на думку цієї авторки, ця держава буде «мати можливість вживати» відповідні заходи. Г. Ю. Юдківська критикує тенденцію поширення важеля відповідальності на державу, яка постраждала через окупацію, за події на окупованих територіях як «контрпродуктивну» та таку, що суперечить засадам відповідальності держав [175, p. 137-139]. 
Водночас в умовах вищенаведеного слід вказати, що відступ держав від власних зобов’язань за дослідженими процедурами МПГПП та ЄКПЛ передбачає неможливість відступу (та відповідно збереження відповідальності) за низкою зобов’язань у сфері прав людини. В умовах, коли держава-жертва не може гарантувати дотримання таких прав на окупованій території, її відступ від інших зобов’язань на такій території не має практичного сенсу та якогось навіть формального значення. Втім, досі вказані питання не отримали оцінки у вкрай нечисленних рішеннях ЄСПЛ щодо справ, пов’язаних із російською агресією. 
Так, в ухвалі ЄСПЛ від 5 липня 2016 р. щодо прийнятності у справі «Антон Васильович Лісний та два інших заявника проти України та Росії» (заяви № 5355/15, 44913/15 та 50853/15) щодо подій 2014–2015 рр. на тимчасово окупованих територіях Донецької області, зокрема – поблизу лінії зіткнення, розглядалися скарги заявників на ймовірні порушення ст. 2, п. 1 ст. 6, ст. 8, 10 та 13 ЄКПЛ та ст. 1 Протоколу № 1 до неї. Заявники не підіймали питання дотримання Україною ст. 15, а ЄКПЛ не досліджував цей аспект, відмовивши заявникам через не проходження ними національних інстанцій та вочевидь через недостатність доказів, наданих для розгляду справи [244].
Варто звернути увагу на поодинокі акти законодавства України, в яких згадується ситуація дерогації. Так у Річній національній програмі співробітництва Україна – НАТО на 2016 рік, схваленій указом Президента України від 12 лютого 2016 р. № 45/2016, у ст. 1.1.2. «Права людини» згадано, що 5 червня 2015 р. Україна офіційно поінформувала Генерального секретаря ООН та ГА РЄ, які є депозитаріями МПГПП та ЄКПЛ, про схвалення Заяви ВРУ щодо дерогації, затвердженої постановою від 21 травня 2015 р. № 462-VIII [204; 206].
Водночас основними національними засобами реалізації від зобов’язань у сфері прав людини вбачаються закони, схвалені до проголошення Заяви ВРУ щодо дерогації від 21 травня 2015 р., згадані у цій постанові та у відповідних Вербальних нотах, якими Україна повідомляла про стан відступу. Зокрема чинний у незмінній редакції закон України від 12 серпня 2014 р. № 1631-VII запровадив у Кримінальний процесуальний кодекс України розділ IX-1 про особливий режим досудового розслідування в умовах воєнного, надзвичайного стану або у районі проведення АТО. Цей акт містив ст. 615, за нормами якої для місцевості (адміністративній території), де діють ці режими, повноваження слідчого судді стосовно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 30 діб щодо осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109–114-1, 258–258-5, 260–263-1, 294, 348, 349, 377–379, 437–444 Кримінального кодексу, виконує відповідний прокурор [220].
Закон України від 12 серпня 2014 р. № 1630-VII вніс зміни до ст. 14 закону України «Про боротьбу з тероризмом» 2003 р., із запровадженням у районі проведення довготривалої АТО превентивного затримання осіб, причетних до терористичної діяльності, на строк понад 72 години, але не більше ніж на 30 діб [218]. Процедура такого затримання була регламентована ст. 15-1 цього закону 2003 р., за якою підставою для превентивного затримання є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою терористичної діяльності. При цьому превентивне затримання здійснюється за вмотивованим рішенням начальника регіонального органу СБУ або МВС (з грудня 2015 р. – Національної поліції) України за згодою прокурора та без ухвали слідчого судді, суду. 
За цією нормою копія рішення про таке превентивне затримання невідкладно надається затриманій особі та негайно направляється до слідчого судді, суду відповідної юрисдикції разом із клопотанням про обрання належного запобіжного заходу. При цьому превентивне затримання може тривати лише до обрання слідчим суддею запобіжного заходу щодо відповідної особи [218].
Варто вказати, що законом України від 12 серпня 2014 р. № 1632-VII було визначено заходи правового реагування в районі проведення АТО і забезпечення доступу громадян та юридичних осіб до суду. За цим актом, у зв’язку з неможливістю здійснювати правосуддя окремими судами в районі проведення АТО, голови відповідно Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого адміністративного суду України та Вищого господарського суду України за поданням Державної судової адміністрації мали визначити суди, які будуть розглядати відповідні категорії справ або у яких це будуть робити слідчі судді [228]. 
При цьому вказувалося, що незакінчені справи мають передаватися протягом десяти днів після відповідного рішення голови Вищого суду. Додавалося, що у разі неможливості передачі матеріалів справи вчинення необхідних процесуальних дій здійснюється за документами і матеріалами, поданими учасниками судового процесу, за умови, що такі документи й матеріали є достатніми для ухвалення відповідного судового рішення. У ст. 2 закону № 1632-VII вказувалося, що підслідність кримінальних правопорушень, вчинених у районі проведення антитерористичної операції, у разі неможливості здійснювати досудове розслідування визначається Генеральним прокурором України. У ст. 3–4 цього акту передбачалася можливість визначення територіальної підсудності в разі зміни меж району або завершення антитерористичної операції [228].
Цей закон № 1632-VII був доповнений законом України від 15 січня 2015 р. № 119-VIII статтею 5, за якою неприбуття на виклик слідчого, прокурора, або на судовий виклик слідчого судді, суду без поважної причини більш як два рази підозрюваним, обвинуваченим, який перебуває в районі проведення антитерористичної операції, та оголошення його у розшук є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування або спеціального судового провадження в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, без потреби оголошення особи у міждержавний або міжнародний розшук [217].
Пізніше у закон № 1632-VII було внесено технічні правки законом України від 21 грудня 2016 р. № 1798-VIII [209], а законом України від 3 жовтня 2017 р. № 2147-VIII вищенаведені повноваження голів Вищих спеціалізованих судів було передано Голові Верховного Суду. Також законом № 2147-VIII у закон № 1632-VII було запроваджено ст. 1-1, якою передбачався спеціальний порядок виклику учасника судової справи, який вірогідно перебуває у районі проведення АТО, шляхом через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України [213].
Слід вказати, що крім вищенаведених трьох законів, пізніше відображених у документах з питань дерогації, 12 серпня 2014 р. було схвалено закон України № 1633-VII, яким було внесено зміни до ст. 15 закону «Про міліцію» щодо надання працівникам міліції права застосовувати вогнепальну зброю у районі проведення АТО [219]. Втім, закон № 1633-VII втратив чинність разом із законом «Про міліцію» на підставі Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 р. № 580-VIII, якій не відтворив аналогічних чи подібних норм для співробітників Національної поліції [232]. 
Варто зауважити на вагоме практичне значення затвердженого закону України від 3 лютого 2015 р. № 141-VIII «Про військово-цивільні адміністрації», яким було запроваджено військово-цивільні адміністрації (далі – ВЦА) як тимчасові державні органи, які діють на території Донецької та Луганської областей у складі Антитерористичного центру при СБУ для «забезпечення безпеки та нормалізації життєдіяльності населення в районі проведення антитерористичної операції». Крім специфіки утворення та формування ВЦА, закон № 141-VIII до їх компетенції відніс повноваження, не властиві місцевим органам державної влади та місцевого самоврядування, що мають значення для реалізації міжнародних зобов’язань України у сфері прав людини. Так, п. 37 ч. 1 ст. 4 закону № 141-VIII надає ВЦА повноваження з визначення територій, на яких можуть проводитися потенційно небезпечні заходи за присутності цивільного населення за участю особового складу ЗСУ, інших військових формувань, правоохоронних органів з використанням озброєння і військової техніки [210].
У ч. 1 ст. 5 закону України № 141-VIII закріплено права ВПА, низка з яких обмежує гарантовані МПГПП та ЄКПЛ права у сфері свободи приватного життя та свободи пересування. Насамперед це права ВЦА щодо:
- обмеження перебування осіб у визначений період доби на вулицях та в інших громадських місцях без визначених документів;
- тимчасових обмежень або заборони руху транспортних засобів і пішоходів як на вулицях та дорогах, так і на ділянках місцевості;
- організації перевірок документів, що посвідчують особу, у фізичних осіб, а в разі потреби – огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, крім обмежень, установлених Конституцією України;
- контролю за роботою підприємств телекомунікацій, використання радіостанцій, телецентрів, друкарень для роз’яснювальної роботи з населенням, особовим складом військових і правоохоронних органів;
- обмеження торгівлі зброєю, сильнодіючими хімічними й отруйними речовинами, алкогольними напоями та речовинами на спиртовій основі;
- вилучення у громадян на зберігання вогнепальної й холодної зброї та боєприпасів, а в підприємств, установ і організацій додатково навчальної та бойової техніки, вибухових, радіоактивних речовин і матеріалів, сильнодіючих хімічних та отруйних речовин;
- організації за потребою нормованого забезпечення населення водою, продуктами харчування, предметами першої необхідності та ліками [210].
Згідно п. 8 ч. 2 ст. 6 закону України № 141-VIII, реалізація цих прав здійснюється насамперед через видання керівником ВЦА наказів і розпоряджень, які є нормативно-правовими актами, підлягають оприлюдненню в загальному передбаченому законодавством порядку та можуть бути оскаржені до суду. Цікавими вбачаються норми ст. 7 цього закону, за якими він мав втратити чинність через один рік з дня його опублікування, але строк його дії міг бути продовжений на підставі указу Президента України, затвердженого ВРУ. Водночас закон № 141-VIII має втратити чинність у випадку введення в Україні або в окремих її місцевостях правового режиму воєнного стану або оголошення стану війни [210].
Законом України від 17 липня 2015 р. № 650-VIII до закону № 141-VIII було внесено низку доповнень щодо удосконалення порядку формування ВЦА, комплектування їх штату, призначення керівників ВЦА, надання відповідних повноважень керівнику Антитерористичного центру при СБУ тощо. При цьому вищенаведені повноваження ВЦА у сфері обмеження прав людини не змінювалися [215]. Після внесення технічних змін до закону № 141-VIII законом від 10 листопада 2015 р. № 766-VIII механізми формування, функціонування та ліквідації ВЦА були певною мірою удосконалені законом України від 4 лютого 2016 р. № 995-VIII, із збереженням прав ВЦА у сфері обмеження прав людини. Серед іншого закон № 766-VIII подовжив дію закону № 141-VIII на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення, але не більше ніж на три роки з дня набрання чинності законом № 766-VIII [216].
Втім у наступному закон України від 18 січня 2018 р. № 2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вніс низку змін до закону № 141-VIII. Зокрема передбачалося утворення ВЦА як у складі Антитерористичного центру при СБУ, так і в складі Об’єднаного оперативного штабу ЗСУ. У випадках створення ВЦА для виконання повноважень у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки й оборони, відсічі та стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях, передбачався відповідний розподіл повноважень між керівником Антитерористичного центру та Командувачем об’єднаних сил. При цьому вищенаведені права ВЦА не були змінені, а закон № 141-VIII отримав безстроковий характер [234].
Також варто окремо звернути увагу на судову практику із питань дерогації. У цьому вимірі важливою вбачається постанова Вищого адміністративного суду України (далі – ВАСУ) від 18 жовтня 2016 р. у справі № 800/232/16 (800/220/15) (судді С. А. Горбатюк, О. В. Голяшкін, М. І. Смокович, М. О. Сорока, Т. Г. Стрелець) за позовом громадської організації «Інститут правової політики та соціального захисту» та низки громадян України до ВРУ. У цій справі позивачі вимагали визнати протиправними дії ВРУ щодо прийняття постанови від 21 травня 2015 р. 462-VIII, визнати незаконними цю постанову та схвалену нею Заяву, зобов’язати ВРУ направити Генеральному секретарю ООН та ГС РЄ інформацію про відкликання направленої раніше відповідачем Заяви про відступ. Ухвалою колегії суддів від 19 липня 2016 р. до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено Антитерористичний центр при СБУ [206]. 
Заявники обґрунтовували власну позицію тим, що ВРУ у заяві нібито не встановила термін дерогації, що ст. 15 ЄКПЛ нібито застосована неправомірно, адже «Україною не було оголошено війну жодній країні та не введено надзвичайного стану в країні», що у Заяві не визначено територію дерогації, тому КМУ нібито може «самостійно, на власний розсуд, без жодних правових підстав розширювати територію, на якій держава відмовляється від дотримання громадянських та соціальних прав». Також заявники вказували, що процедурою дерогації нібито буде обмежено їх права, гарантовані ст. 2, 4, 8, 14, 15, 16, 17, 23, 30, 31 Європейської соціальної хартії, та порушено Угоду про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, а також рішення ЄСПЛ, «зокрема у справі Греція проти Великобританії та у справі Ірландія проти Великобританії» [206].
Як відзначив ВАСУ у вказаній постанові, хоча на даний час в Україні воєнного стану не введено і будь-якого правового акта з цього питання уповноваженими на те органами не прийнято, починаючи з 20 лютого 2014 р. «у зв’язку із анексією та тимчасовою окупацією РФ невід’ємної частини України – АРК та міста Севастополя, триваючою збройною агресією РФ проти України на територіях ОРДЛО, яка супроводжується вчиненнями воєнних злочинів і злочинів проти людяності як регулярними Збройними Силами РФ, так і незаконними збройними формуваннями, керованими, контрольованими і фінансованими РФ, про що зазначено в оскаржуваних актах, виникла надзвичайна ситуація, яка становить суспільну небезпеку та загрожує життю нації, і в розумінні наведених вище положень міжнародних договорів надає Україні право на відступ від взятих зобов’язань, передбачених МПГПП та ЄКПЛ» [206].
На підтвердження цієї позиції ВАСУ послався на укази Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405/2014 та від 14 листопада 2014 р. № 875/2014, на постанови ВРУ від 27 січня 2015 р. № 129-VIII, від 17 березня 2015 р. № 252-VIII, від 17 березня 2015 р. № 254-VIII, від 21 квітня 2015 р. № 337-VIII та вказав, що «прийняття вказаних актів свідчить про те, що в Україні склалася надзвичайна ситуація, яка становить суспільну небезпеку та загрожує життю нації», спростовує доводи позивачів щодо нібито безпідставності дерогації України. Також ВАСУ відзначив, що проведення АТО в ОРДЛО супроводжувалося ухваленням ВРУ ряду законів, які за своєю природою є несумісними із зобов’язаннями України за МПГПП та ЄКПЛ, та що ці закони, «спрямовані на забезпечення в умовах проведення АТО ефективної діяльності правоохоронних органів та органів державної влади», «поширюються виключно на території, на яких проводиться АТО і які контрольовані Україною, та є тими межами, яких вимагає гострота небезпеки, спричинена збройною агресією РФ» [206].
Водночас ВАСУ відзначив, що п. 9 Заяви про відступ стосується саме «території, яка не є підконтрольною державі України, оскільки такий відступ передбачається на період до повного припинення збройної агресії РФ», тобто до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань РФ, російських окупаційних військ з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території. Як констатувалося у постанові, «за обставин, коли на вказаних територіях України не здійснюють свою діяльність органи державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронні, судові та інші органи, не діє українське законодавство та проводиться АТО, колегія суддів погоджується з позицією представника ВРУ про те, що об’єктивно неможливо забезпечити повне виконання зобов’язань, визначених вказаними міжнародними договорами, щодо прав, свобод та інтересів громадян України, які мешкають на цих територіях». Тому, вказав ВАСУ, Заява 2015 р. не передбачає «повного відступу» від норм, гарантованих п. 3 ст. 2, ст. 9, 12, 14 та 17 МПГПП, а також ст. 5, 6, 8 та 13 ЄКПЛ на територіях, які підконтрольні Україні, «за винятком тих, про які зазначено у пунктах 5–8 Заяви» [206].
Також ВАСУ ретельно дослідив процедуру схвалення постанови № 462‑VIII та визнав її такою, що відповідає процедурі розгляду й прийняття рішень ВРУ, визначеною Конституцією України та Регламентом ВРУ [206], хоча у цьому аспекті виникає питання перебирання ВАСУ на себе функцій конституційного нагляду, тобто компетенції Конституційного Суду України. Також у постанові ВАСУ констатував, що оскільки МПГПП був ратифікований Президією Верховної Ради Української РСР, а ЄКПЛ була ратифікована ВРУ, то «прийняття рішення про відступ від взятих Україною зобов’язань та його обсягу належить до повноважень парламенту, який є представницьким органом Українського народу та єдиним органом законодавчої влади в Україні» [206].
ВАСУ додав, що хоча положення ст. 4 МПГПП та ст. 15 ЄКПЛ «не зобов’язують державу, яка скористалась своїм правом на відступ від зобов’язань, взятих за міжнародними договорами, визначати конкретний термін дії такого відступу», визначена у п. 9 оскаржуваної Заяви ВРУ тривалість відступу «хоча й не обмежена часовими рамками, але є конкретним, зрозумілим і таким, що не ускладнює виконання оскаржуваних актів». При цьому додавалося, що «з урахуванням відсутності тенденції до припинення збройного протистояння в зоні АТО, наявності епізодів періодичної ескалації конфлікту, неможливо точно визначити період дії дерогації» [206]. Варто додати, що такі тези стосовно значення п. 9 Заяви не можна повністю співвіднести із позицією ВАСУ про те, що цей пункт стосується не дерогації як такої, а відступу від зобов’язань на окупованій території. ВАСУ відхилив тезу позивачів про наявність у КМУ повноважень визначати території Донецької та Луганської областей, на яких здійснюється відступ від зобов’язань, через визначення наявності подібних повноважень у іншого органу, а саме – у Антитерористичного центру при СБУ [206].
Цікаво, що на підставі аналізу рішень ЄСПЛ у справах «Лоулесс проти Ірландії» 1961 р., «Бранніган та МакБрайд проти Великобританії» 1993 р. та «А та інші проти Великобританії» 2009 р. ВАСУ відзначив у вказаній постанові, що у справах за ст. 15 ЄКПЛ ЄСПЛ «були прийняті не однакові за змістом рішення». Але при цьому колегія суддів ВАСУ констатувала, «що тільки ЄСПЛ, розглядаючи конкретні скарги до держави-відповідача – України може надати оцінку та певні висновки щодо дотримання державою ст. 15 ЄКПЛ, а також необхідності вжиття тих чи інших заходів в умовах, що існують на тимчасово окупованих територіях України та в районах проведення АТО». При цьому вказувалося на відсутність таких рішень ЄСПЛ за заявами проти України на день винесення постанови ВАСУ [206]. Тому позиція ВАСУ у цій справі вбачається обґрунтованою та такою, що утворила значущий прецедент з питань дерогації.
Підсумовуючи, слід відзначити, що визначення КПЛ ООН та Офісом прокурора МКС конфлікту в Україні, зокрема на Сході, як такого, що носить ознаки міжнародного, призвело до потреби визначення можливості та форм відступу від зобов’язань України у сфері прав людини на тимчасово окупованих територіях. Відступ держав від власних зобов’язань (дерогація) за дослідженими спеціальними процедурами МПГПП та ЄКПЛ передбачає неможливість відступу (та відповідно збереження відповідальності) за низкою зобов’язань у сфері прав людини. В умовах, коли держава-жертва не може гарантувати дотримання таких прав на окупованій території, її відступ від інших зобов’язань на такій території не має практичного сенсу та якогось навіть формального значення.
До національної нормативної бази, що стала підґрунтям та водночас засобом реалізації механізмів відступу від зобов’язань (дерогації), слід віднести схвалені 12 серпня 2014 р. закони України № 1630-VII – щодо тимчасового затримання без санкції слідчого судді, № 1631-VII – стосовно спеціальної процедури у Кримінальному процесуальному кодексі України, та № 1632-VII – щодо зміни підслідності та підсудності в зоні АТО, а також закон України від 3 лютого 2015 р. № 141-VIII «Про військово-цивільні адміністрації» із наступними змінами. Вагоме значення для імплементації запровадження процедур дерогації мають національні судові рішення.

ВИСНОВКИ
Аналіз передумов появи, розвитку, змісту, специфіки реалізації та імплементації міжнародних правових механізмів відступу держав від власних зобов’язань у сфері прав людини (дерогації) надав можливість запропонувати наступні висновки.
1. Виникнення та розвиток міжнародно-правових інститутів відступу держав від власних зобов’язань має підґрунтя у європейській науково-філософській думці Античності, Середньовіччя та Нового Часу. Відповідні концепції відносили питання міжнародних договорів та зобов’язань до сфери природного права, пов’язували наслідки відступу від зобов’язання або його невиконання із формою укладання зобов’язання, передбачали можливість відступу від зобов’язань з метою захисту інтересів суспільства (суспільного блага), а також в умовах зміни обставин та в надзвичайних умовах; визнавали можливість особливостей зобов’язань та їх виконання у стані війни.
2. Вже з ХVІІІ ст. можливість взаємного або одностороннього відступу держав від власних договірних зобов’язань щодо гуманітарних питань (захист населення під час війни, обмін військовополоненими, інтереси купців та рибалок) у взаємний або односторонній спосіб відображається в окремих двосторонніх угодах, без формування загального підходу щодо системи таких правомірних підстав. Аспекти відступу держав від гуманітарних зобов’язань виникають з 1815 р. у колективних міжнародних актах, спрямованих на протидію рабству та работоргівлі. Генеральний акт Берлінської конференції 1885 р. уперше пов’язує такий відступ з позицією та діяльністю спеціальної міжнародної структури, а Конвенція про перегляд 1919 р. уперше корелює такий відступ із потребами підтримання публічної безпеки та порядку.
3. Становлення у першій половині ХХ ст. системи конвенцій МОП щодо трудових і соціальних прав надала питанням підстав і процедури відступу від зобов’язань держави рис системності. Умови незастосування норм конвенцій МОП пов’язувалися із специфікою видів виробництв, категорій робітників та особливостей окремих місцевостей, передбачали обов’язкове повідомлення про вчинений відступ і схвалене з цих питань законодавство до МОП (МБП). Особливі умови та форми відступу могли встановлюватися як для окремих незалежних держав, які мали специфіку розвитку національного господарства, так і для залежних територій держав-учасниць конвенцій МОП. Практичні проблеми, з якими зіткнулося МБП при аналізі національних повідомлень про відступ від конвенційних зобов’язань, призвели до все більш ретельної регламентації процедур відступу від зобов’язань у наступних конвенціях МОП.
4. Аспекти відступу держав від договірних зобов’язань за універсальними та регіональними угодами у сфері прав людини взаємопов’язані з нормами права міжнародних договорів. Важливою є кореляція процедур відступу від зобов’язань країн, що приєдналися до угод у сфері прав людини, але не визнають обов’язковості норм Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 р. Невирішеним є питання застосування цієї конвенції до угод у сфері прав людини, які набули чинності раніше Віденської конвенції. Виконання Україною Конвенції 1969 р. у процедурах відступу від зобов’язань за угодами у сфері прав людини дещо ускладнюється недосконалим перекладом цієї конвенції на державну мову, здійсненим ще в радянський період. 
5. Важливою для питань відступу від зобов’язань є практика МС ООН, зокрема щодо оцінки норм Віденської конвенції 1969 р. в якості усталеного міжнародного звичаю навіть для країн, які до неї не приєдналися, та стосовно фактичних обставин відмов держав від власних договірних зобов’язань, зокрема за умов потреби дотримання вимог національної безпеки та здійснення самооборони. За опрацьованими МС ООН стандартами діяння держави з відступу від договірних зобов’язань (зокрема у сфері обмеження прав людини чи механізмів їх захисту) може бути правомірним, якщо воно є єдиним способом, яким держава може захистити свої життєво важливі інтереси від серйозної та неминучої загрози. Важливим є визнання МС ООН, що в якості ключового обов’язку держави мають забезпечити в умовах збройного конфлікту дотримання міжнародних норм в області прав людини та гуманітарного права в їх взаємозв’язку. 
6. У рамках універсальних міжнародних договорів з прав людини ключове значення має система відступу держав від зобов’язань за МПГПП, регламентована ст. 4 та іншими нормами Пакту з урахуванням відповідної правозастосовної діяльності КПЛ ООН. Зазначений підхід розподіляє категорії гарантованих МПГПП прав людини, від яких відступ є неможливим, та прав людини, що не підлягають обмеженню. Стандарти застосування ст. 4 МПГПП втілено насамперед у приписах Зауважень загального порядку № 29 КПЛ ООН, що роз’яснюють зміст тез пакту про «загрози для життя нації» та «гостроту становища», містять розширене тлумачення щодо переліку прав, від яких не може бути здійснено дерогацію. Питання відступу держав на нормами МПГПП відображені у звітних документах КПЛ ООН, у звітах Спеціального доповідача з дотримання прав людини в умовах надзвичайного стану до ЕКОСОР ООН та в Сіракузьких принципах тлумачення обмежень і відступів від положень МПГПП. 
Наведені стандарти передбачають потребу співвідношення приписів міжнародного гуманітарного права та права прав людини в умовах дерогації, визнають ключову роль дотримання в умовах дерогації процесуальних прав та гарантій, таких як презумпція невинуватості та habeas corpus. Водночас склалася негативна практика незастосування дерогації багатьма державами-учасницями МПГПП в умовах міжнародних і внутрішніх конфліктів та в інших очевидно надзвичайних тривалих умовах.
7. Універсальні договори з прав людини містять й інші підходи щодо дерогації (відступу) держав від зобов’язань. Зокрема, це спеціальна повна заборона дерогації у Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання 1984 р. Також це не встановлення механізмів дерогації у Конвенції ООН про політичні права жінок 1953 р., у Міжнародній конвенції ООН про ліквідацію всіх форм расової дискримінації 1965 р. та в Конвенції ООН про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок 1979 р. Отже, застосування цих міжнародних угод не передбачає механізмів дерогації (відступу) від зобов’язань за ними.
Навпаки, Міжнародний пакт про економічні, соціальні та культурні права 1966 р., Конвенція ООН про права дитини 1989 р. та Конвенція ООН про права осіб з інвалідністю 2006 р. – передбачають широкі та гнучкі формулювання щодо підстав відступу держав від зобов’язань, зокрема в умовах «нестачі ресурсів» або «несприятливої позиції міжнародного співтовариства». Ці нормативні приписи знижують практичну значущість для держав процедурного оформлення відступу за цими зобов’язаннями. Отже, такі підходи до дерогації у системі договорів з прав людини на універсальному рівні зводять практичну значущість механізму дерогації до реалізації МПГПП та відповідних зусиль КПЛ ООН.
8. Серед регіональних угод з прав людини механізми відступу від зобов’язань передбачено у АКПЛ та розвинуто в діяльності МАСПЛ. Нормативні механізми дерогації, запроваджені у ст. 4 МПГПП та у ст. 27 АКПЛ, мають очевидну подібність, але містять і змістовні та процедурні відмінності. Зокрема, згідно приписів АКПЛ дерогація є правом держави на призупинення власних обов’язків, що передбачено нормами МПГПП лише опосередковано. У АКПЛ право держави на дерогацію, на відміну від МПГПП, розглядається як подібне за природою до прав на тлумачення та застосування норм конвенції. Підстави дерогації за АКПЛ є ширшими, ніж за МПГПП, та пов’язані з потребами захисту держави, а не нації, водночас у АКПЛ порівняно ширшим є перелік прав, від яких не допускається відступ, та встановлено потребу вказувати кінцеву дату відступу під час його здійснення, що не передбачено МПГПП. 
Застосування ст. 27 АКПЛ не набуло поширення у рішеннях МАСПЛ, але у 1987 р. цей міжнародний суд надав за запитами держав два консультативних висновки щодо відступу від зобов’язань, які вплинули на розвиток міжнародно-правової доктрини щодо дерогації в цілому. Ці висновки передбачають неможливість для держав відступати від принципу habeas corpus, що визначено основною процесуальною гарантією дотримання не обмежуваних прав людини в умовах дерогації. До правових гарантій, від яких держава не може відступати за умов дерогації, також було віднесено amparo, як подібний до habeas corpus правовий інститут латиноамериканських країн, інші «ефективні засоби судового захисту» та правові процедури, що забезпечують представницьку демократію як форму врядування.
9. Найбільшу актуальність для України становить механізм дерогації, запроваджений на європейському рівні після схвалення ЄКПЛ, ст. 15 якої передбачає процедури відступу від зобов’язань, розвинутий у діяльності Комісії та ЄСПЛ. Практика приєднання до ЄСПЛ та її застосування країнами Ради Європи доводить відмінність механізмів застережень щодо специфіки національної реалізації окремих норм ЄКПЛ від механізмів відступу від цих норм (дерогації). Оскільки за півстоліття дії ЄКПЛ більше десяти держав здійснило застосування відступу (дерогації) держав від власних зобов’язань, зокрема – й багаторазове застосування ст. 15 ЄКПЛ (Великобританія, Туреччина та ін.), зазначений інститут має вагоме практичне значення. 
10. Аналіз правомірності дерогації та її наслідків у міждержавних справах Комісії та ЄСПЛ призвів до ретельного висвітлення цими органами аспектів дотримання змісту та процедури застосування ст. 15 ЄКПЛ. У відповідних справах було опрацьовано підхід, за яким держава за умовчанням має широкий вибір дій для застосування дерогації, при цьому підлягав аналізу й зміст явища надзвичайного стану як національної форми обґрунтування дерогації. Рішення Комісії та ЄСПЛ щодо порушення державою зобов’язань за ст. 15 ЄКПЛ за індивідуальними заявами розглядалися по суті процедур дерогації виключно за умов її застосування відповідною державою. При цьому рішення на користь заявників виносилися ЄСПЛ, якщо під час відступу вбачалося порушення їх конвенційних прав з провини цієї держави. Порушення прав людини без здійснення державою процедури дерогації, навіть за умов оголошення надзвичайного стану, не приводили до констатації з боку ЄСПЛ порушень ст. 15 ЄКПЛ. 
При цьому у державах, що здійснили дерогацію, ЄСПЛ визначав порушення ст. 15 ЄКПЛ за умов відносно тривалих позасудових арештів заявників, що могло супроводжуватися обмеженням їх процесуальних прав або жорстоким поводженням з ними (Великобританія), а також за умов тривалих позасудових арештів, що супроводжувалися катуванням чи жорстоким поводженням та обмеженням процесуальних прав (Туреччина). Ймовірні порушення прав заявників в умовах дерогації через запровадження комендантської години та через їх масові звільнення з посад не були визнані ЄСПЛ як порушення ст. 15 Конвенції.
11. В умовах російської агресії проти України, тимчасової окупації з боку РФ АРК, м. Севастополя та ОРДЛО, запровадження режиму АТО в Донецькій та Луганській областях було здійснено відступ Україною від зобов’язань (дерогацію) за МПГПП та ЄКПЛ. Така дерогація поширюється на території Донецької та Луганської областей, що перебувають під повним або частковим контролем влади України. Україна не здійснила відступ від зобов’язань (дерогацію) щодо тимчасово окупованих АРК, м. Севастополя та ОРДЛО, замість чого у 2014–2015 рр. Україною констатувалася на міжнародному рівні неможливість в цілому здійснювати договірні зобов’язання у сфері прав людини на окупованих територіях. Відповідальність держави за порушення прав людини на території, яку вона не контролює, та суб’єктами, яких вона не контролює, в цілому є вкрай обмеженою. В умовах, коли держава-жертва не може гарантувати на окупованій території дотримання прав, що не підлягають дерогації, її відступ від інших зобов’язань на такій території не має практичного сенсу та формального значення.
12. Відступ Україною від зобов’язань (дерогація) за МПГПП та ЄКПЛ був реалізованим через затвердження відповідної Заяви парламентською постановою та наступне повідомлення про цю Заяву і про схвалені спеціальні закони з питань обмеження прав людини в зоні АТО, шляхом подання структурами МЗС України Вербальних нот з Деклараціями та додатками до них до ГС РЄ та до Генерального секретаря ООН, а також через подання відповідної інформації до ЄСПЛ. Вжиті Україною заходи поставили питання щодо чітких часових, предметних та територіальних форм і меж відступу від зобов’язань (дерогації), водночас вони в цілому відповідають передбаченим ЄКПЛ та МПГПП процедурам. 
До недоліків процедур дерогації України за МПГПП та ЄКПЛ слід віднести повідомлення про схвалені закони України з питань обмеження прав людини не в повному обсязі, з умовчанням про закони, які припинили дію, та про внесення змін до цих законів. Також вбачається недоліком ненадання конвенційним органам інформації про практику застосування цих законів у зоні АТО. Проблемним аспектом є певна недосконалість формування переліків тимчасово окупованих, частково та повністю контрольованих територій Донецької та Луганської областей, особливо для періоду 2015–2016 рр. В Україні сформовано спеціальну законодавчу базу, в рамках якої можуть здійснюватися додаткові обмеження прав людини згідно умов дерогації, формується система відповідних правозастосовних (насамперед судових) актів.

Список використаних джерел

1. Accountability for killings in Ukraine from January 2014 to May 2016 [Thematic Report on the human rights situation in Ukraine]. Office of the United Nations High Commissioner for Human Rights. URL: https://www.ohchr.org/Documents/Countries/UA/OHCHRThematicReportUkraineJan2014-May2016_EN.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
2. Allot P. The True Function of Law in the International Community. Global Legal Studies Journal. 1998. Vol. 5. P. 391–413.
3. Alston P. Beyond 'them' and 'us': putting treaty body reform into perspective. The Future of UN Human Rights Treaty Monitoring edt. by P. Alston and J. Crawford. Cambridge ; New York : Cambridge University Press, 2000. P. 501–525.
4. American Convention on Human Rights – Pact of San Jose, Costa Rica, adopted by Inter-American Specialized Conference on Human Rights on 22 November 1969, entry into force on 18 July 1978 in accordance with art 74.2 of the Convention. URL: http://www.oas.org/dil/treaties_B-32_American_ Convention_on_Human_Rights.htm (Last accessed: 13.12.2018).
5. Bentham J. Principles of International Law. The Works of Jeremy Bentham, published under the superintendence of his executor, John Bowring. Edinburgh : William Tait, 1843. Vol. 2. P. 535–560.
6. Bjorge E. The Evolutionary Interpretation of Treaties. Oxford : Oxford University Press, 2014. 213 p.
7. Chart of signatures and ratifications of Treaty 005 – Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, Status as of 25/08/2018. URL: https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/005/ signatures?desktop=true (Last accessed: 13.12.2018).
8. Charter of the United Nations, signed on 26 June 1945, in San Francisco. URL: http://www.un.org/en/charter-united-nations/index.html (Last accessed: 13.12.2018).
9. Charter of the Organization of American States (A-41) signed in Bogotá in 1948 and amended by the Protocol of Buenos Aires in 1967, by the Protocol of Cartagena de Indias in 1985, by the Protocol of Washington in 1992, and by the Protocol of Managua in 1993. URL: http://www.oas.org/en/sla/dil/docs/inter_ american_treaties_A-41_charter_OAS.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
10. Civil and Political Rights, Including the Questions of States of Emergency : Written statement submitted by South Asia Human Rights Documentation Centre, a non-governmental organizations in special consultative status E/CN.4/2002/NGO/38, 24 January 2002 to the Comission on Human Rights. URL: https://documents-dds-ny.un.org/doc/UNDOC/GEN/G02/103/64/PDF/G0210364. pdf?OpenElement (Last accessed: 13.12.2018).
11. Communication of the European Court of Human Rights on 1 April 2016 in Application of Oleksandr Ivanovych Khlebik v. Ukraine (2945/16). URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-162407
12. Concluding observations on the seventh periodic report of the Russian Federation, International Covenant on Civil and Political Rights, 28 April 2015 CCPR/C/RUS/CO/7. Human Rights Committee. URL: https://tbinternet. ohchr.org/_layouts/treatybodyexternal/Download.aspx? symbolno=CCPR/C/RUS/ CO/7&Lang=En (Last accessed: 13.12.2018).
13. Consolidated guidelines for State reports under the International Covenant on Civil and Political Rights : Human Rights Committee, 70th session 26 February 2001, CCPR/C/66/GUI/Rev.2. URL: http://tbinternet.ohchr.org/_layouts/ treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CCPR%2FC%2F66%2FGUI%2F Rev.2&Lang=en (Last accessed: 13.12.2018).
14. Convention against Torture and Other Cruel, Inhuman or Degrading Treatment or Punishment, adopted and opened for signature, ratification and accession by General Assembly resolution 39/46 of 10 December 1984. URL: https://www.ohchr.org/Documents/ProfessionalInterest/cat.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
15. Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms Rome, 4.XI.1950 amended by the provisions of Protocol № 14 (CETS no. 194). URL: https://www.echr.coe.int/Documents/Convention_ENG.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
16. Convention № 1 Limiting the Hours of Work in Industrial Undertakings to Eight in the Day and Forty-eight in the Week, 28 November, 1919. URL: http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---normes/documents/ normativeinstrument/wcms_c001_ru.htm (Last accessed: 13.12.2018).
17. Convention № 2 concerning Unemployment, 28 November, 1919. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100: P12100_INSTRUMENT_ID:312147:NO (Last accessed: 13.12.2018).
18. Convention № 3 concerning the Employment of Women before and after Childbirth, 28 November, 1919. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/ f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100:P12100_INSTRUMENT_ID:312148:NO (Last accessed: 13.12.2018).
19. Convention № 4 concerning Employment of Women during the Night, 28 November, 1919. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p= NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100:P12100_INSTRUMENT_ID:312149:NO (Last accessed: 13.12.2018).
20. Convention № 5 Fixing the Minimum Age for Admission of Children to Industrial Employment, 28 November, 1919. URL: http://www.ilo.org/ dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100:P12100_INSTRUMENT_ID:312150:NO (Last accessed: 13.12.2018).
21. Convention № 6 concerning the Night Work of Young Persons Employed in Industry, 28 November, 1919. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p =NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C006 (Last accessed: 13.12.2018).
22. Convention № 7 Fixing the Minimum Age for Admission of Children to Employment at Sea, 9 July, 1920. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/ en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100:P12100_INSTRUMENT_ID:312152:NO (Last accessed: 13.12.2018).
23. Convention № 8 concerning Unemployment Indemnity in Case of Loss or Foundering of the Ship, 9 July, 1920. URL: http://www.ilo.org/dyn/ normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100:P12100_INSTRUMENT_ID:312153:NO (Last accessed: 13.12.2018).
24. Convention № 9 for Establishing Facilities for Finding Employment for Seamen, 10 July, 1920. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p= NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100:P12100_INSTRUMENT_ID:312154:NO (Last accessed: 13.12.2018).
25. Convention № 14 concerning the Application of the Weekly Rest in Industrial Undertakings, 17 November, 1921. URL: http://www.ilo.org/dyn/ normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100:P12100_INSTRUMENT_ID:312159:NO (Last accessed: 13.12.2018).
26. Convention № 17 concerning Workmen's Compensation for Accidents, 10 June, 1925. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB: 12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C017:NO (Last accessed: 13.12.2018).
27. Convention № 20 concerning Night Work in Bakeries, 8 June, 1925. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO: 12100:P12100_ILO_CODE:C020:NO (Last accessed: 13.12.2018).
28. Convention № 24 concerning Sickness Insurance for Workers in Industry and Commerce and Domestic Servants, 15 June, 1927. URL: http://www.ilo.org/ dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE: C024:NO (Last accessed: 13.12.2018).
29. Convention № 25 concerning Sickness Insurance for Agricultural Workers ; 15 June, 1927. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB: 12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C025:NO (Last accessed: 13.12.2018).
30. Convention № 26 concerning the Creation of Minimum Wage-Fixing Machinery, 16 June, 1928. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p= NORMLEXPUB:12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C026:NO (Last accessed: 13.12.2018).
31. Convention № 28 concerning the Protection against Accidents of Workers Employed in Loading or Unloading Ships, 21 June, 1929. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100: P12100_ILO_CODE:C028:NO (Last accessed: 13.12.2018).
32. Convention № 29 concerning Forced or Compulsory Labour, 28 June, 1930. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0: :NO::P12100_ILO_CODE:C029 (Last accessed: 13.12.2018).
33. Convention № 30 concerning the Regulation of Hours of Work in Commerce and Offices, 28 June, 1930. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f ?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_INSTRUMENT_ID:312175 (Last accessed: 13.12.2018).
34. Convention № 31 Limiting Hours of Work in Coal Mines, 18 June, 1931. URL: ttp://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100: P12100_ILO_CODE:C031:NO (Last accessed: 13.12.2018).
35. Convention № 32 concerning the Protection against Accidents of Workers Employed in Loading or Unloading Ships, 27 April, 1932. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100: P12100_ILO_CODE:C032:NO (Last accessed: 13.12.2018).
36. Convention № 33 concerning the Age for Admission of Children to Non-Industrial Employment, 30 April, 1932. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/ en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C033:NO (Last accessed: 13.12.2018).
37. Convention № 34 concerning Fee-Charging Employment Agencies, 29 June, 1933. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100 :::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C034:NO (Last accessed: 13.12.2018).
38. Convention № 35 concerning Compulsory Old-Age Insurance for Persons Employed in Industrial or Commercial Undertakings, in the Liberal Professions, and for Outworkers and Domestic Servants, 29 June, 1933. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100: P12100_ILO_CODE:C035:NO (Last accessed: 13.12.2018).
39. Convention № 36 concerning Compulsory Old-Age Insurance for Persons Employed in Agricultural Undertakings, 29 June, 1933. URL: http://www.ilo.org/ dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C036:NO (Last accessed: 13.12.2018).
40. Convention № 37 concerning Compulsory Invalidity Insurance for Persons Employed in Industrial or Commercial Undertakings, in the Liberal Professions, and for Outworkers and Domestic Servants, 29 June, 1933. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100: P12100_ILO_CODE:C037:NO (Last accessed: 13.12.2018).
41. Convention № 38 concerning Compulsory Invalidity Insurance for Persons Employed in Agricultural Undertakings, 29 June, 1933. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100: P12100_ILO_CODE:C038:NO (Last accessed: 13.12.2018).
42. Convention № 39 concerning Compulsory Widows' and Orphans' Insurance for Persons Employed in Industrial or Commercial Undertakings, in the Liberal Professions, and for Outworkers and Domestic Servants, 29 June, 1933. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO: 12100:P12100_ILO_CODE:C039:NO (Last accessed: 13.12.2018).
43. Convention № 40 concerning Compulsory Widows' and Orphans' Insurance for Persons Employed in Agricultural Undertakings, 29 June, 1933. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO: 12100:P12100_ILO_CODE:C040:NO (Last accessed: 13.12.2018).
44. Convention № 41 concerning Employment of Women during the Night (Revised), 19 June 1934. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p= NORMLEXPUB:12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C041:NO (Last accessed: 13.12.2018).
45. Convention № 43 for the Regulation of Hours of Work in Automatic Sheet-Glass Works, 21 June, 1934. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p= NORMLEXPUB:12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C043:NO (Last accessed: 13.12.2018).
46. Convention № 44 Ensuring Benefit or Allowances to the Involuntarily Unemployed, 23 June 1934, Geneva, 18th ILC session . URL: http://www.ilo.org/ dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE: C044:NO (Last accessed: 13.12.2018).
47. Convention № 46 Limiting Hours of Work in Coal Mines (Revised), 21 June, 1935. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB: 12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C046:NO (Last accessed: 13.12.2018).
48. Convention № 48 concerning the Establishment of an International Scheme for the Maintenance of Rights under Invalidity, Old-Age and Widows' and Orphans' Insurance, 22 June, 1935. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/ en/f?p=NORMLEXPUB :12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C048:NO (Last accessed: 13.12.2018).
49. Convention № 49 concerning the Reduction of Hours of Work in Glass-Bottle Works, 25 June, 1935. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f? p=NORMLEXPUB:12100:::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C049:NO (Last accessed: 13.12.2018).
50. Convention № 50 concerning the Regulation of Certain Special Systems of Recruiting Workers, 20 June 1936. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/ en/f?p=NORMLEXPUB :12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C05 (Last accessed: 13.12.2018).
51. Convention on Revision of General Act of Berlin and General Act and Declaration of Brussels, 10 September, 1919. URL: http://www.loc.gov/law/help/ us-treaties/bevans/m-ust000002-0261.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
52. Convention on the Elimination of All Forms of Discrimination against Women, 18 December 1979. URL: https://www.ohchr.org/EN/ ProfessionalInterest/Pages/CEDAW.aspx (Last accessed: 13.12.2018).
53. Convention on the Political Rights of Women, 31 March 1953. URL: https://treaties.un.org/doc/Treaties/1954/07/19540707%2000-40%20AM/Ch_XVI _1p.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
54. Convention on the Rights of Persons with Disabilities, 13 December 2006. URL: https://www.un.org/ development/desa/disabilities/convention-on-the-rights-of-persons-with-disabilities/convention-on-the-rights-of-persons-with-disabilities-2.html (Last accessed: 13.12.2018).
55. Convention on the Rights of the Child, 20 November 1989. URL: https://www.ohchr.org/en/professionalinterest/pages/crc.aspx (Last accessed: 13.12.2018).
56. Covenant of the League of Nations, 28 April 1919. URL: http://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?docid=3dd8b9854 (Last accessed: 13.12.2018).
57. Crysler E. Brannigan and McBride V. U.K.: A New Direction on Article 15 Derogations Under The European Convention on Human Rights? Revue Belge De Droit International. Bruxelles : Bruylant, 1994. Vol. 2. P. 603–631.
58. Debuf E. Captured in War. Lawful Internment in Armed Conflict. Oxford : Hart Publishing, 2013. 636 p.
59. Décision de la requête no 15605/09 présentée par Omid et Zohre Sheyhzade contre la Belgique et 20 autres requêtes 15 novembre 2011. La Cour européenne des droits de l’homme. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-107822 (Last accessed: 13.12.2018).
60. Décision de la requête no 64058/14 présentée par Charalambos Kyrkos contre la Grèce et 33 autres requêtes 16 janvier 2018. La Cour européenne des droits de l’homme. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-180897 (Last accessed: 13.12.2018).
61. Décision de la requête no 65534/09 présentée par Ajmal Zalmay contre la Belgique et la Grèce 20 septembre 2011. La Cour européenne des droits de l’homme. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-106622 (Last accessed: 13.12.2018).
62. Decision of the European Comission of Human Rights in case of Government of Denmark v. The Government of Greece; Govermnent of Norway v. The Government of Greece; Govermnent of Sweden v. The Government of Greece; Govermnent of The Netherlands v. The Government of Greece (3321/67, 3322/67, 3323/67, 3324/67), 31 May 1968. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-112565 (Last accessed: 13.12.2018).
63. Decision of European Commission of Human Rights in case of Government of the Kingdom of Greece v. Government of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland (176/56), 26 September 1958. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-73858 (Last accessed: 13.12.2018).
64. Decision of European Commission of Human Rights in case of Ireland v. the United Kingdom (5310/71, 5451/72), 1 October 1972. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-142537 (Last accessed: 13.12.2018).
65. Decision of European Commission of Human Rights in case of Peter Brannigan and Patrick McBride v. the United Kingdom (14553/89 and 14554/89), 3 December 1991. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-73573 (Last accessed: 13.12.2018).
66. Decision of the European Commission of Human Rights on the admissibility of application by Brendan Davison v. the United Kingdom (12689/87), 11 April 1991. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-876 (Last accessed: 13.12.2018).
67. Decision of the European Commission of Human Rights on the admissibility of application by Caprino v. The United Kingdom (6871/75), 3 March 1978. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-104201 (Last accessed: 13.12.2018).
68. Decision of European Commission of Human Rights on the admissibility of application by Government of the Kingdom of Greece v. Government of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland (176/56), 2 June 1956. URL: http://hudoc.echr.coe.int/app/conversion/pdf/?library=ECHR&id=001-142534&filename=001-142534.pdf. (Last accessed: 13.12.2018).
69. Decision of the European Commission of Human Rights on the admissibility of application by S.G.O. v. Denmark (3019/67), 6 February 1968. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-171039 (Last accessed: 13.12.2018).
70. Decision of the European Commission of Human Rights on the admissibility of application by X. v. Austria (2114/64), 10 December 1965. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-2974 (Last accessed: 13.12.2018).
71. Decision of the European Commission of Human Rights on the admissibility of application by X. v. The Federal Republic of Germany (4984/71), 5 October 1972. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-3144 (Last accessed: 13.12.2018).
72. Decision of the European Commission of Human Rights on the admissibility of the applications by James Clinton, Sean Simpson, Sean Maguire, Patrick McGeown, John Murray, Philip Campbell, Kieran Smyth, Guy Breslin, John Connolly, Sean McGuinness, L., M. and N. against the United Kingdom (12690/87; 12731/87; 12823/87; 12900/87; 13032/87; 13033/87; 13246/87; 13231/87; 13232/87; 13233/87; 13310/87; 13553/88; 13555/88), 31 May 1991. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-907 (Last accessed: 13.12.2018).
73. Decision of the European Commission of Human Rights on the admissibility of the applications by X., Y. and Z. v. The United Kingdom (5155/71, 5727/72, 5744/72, 5857/72), 12 July 1978. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-73560 (Last accessed: 13.12.2018).
74. Decision of European Commission of Human Rights on the admissibility of the applications in case France, Norway, Denmark, Sweden, Netherlands v. Turkey (9940/82-9944/82), 6 december 1983. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-74161 (Last accessed: 13.12.2018).
75. Decision of the European Court of Human Rights as to the admissibility of application by Gary Marshall v. the United Kingdom (41571/98), 10 July 2001. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-5967 (Last accessed: 13.12.2018).
76. Decision of the European Court of Human Rights as to the admissibility of application by Nevenka Cvietic v. Croatia (71549/01) 3 April 2003. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-23154 (Last accessed: 13.12.2018).
77. Decision of the European Court of Human Rights as to the admissibility of application by Petr Stepanovich Khristov v. Ukraine (53565/07), 17 January 2012. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-108892 (Last accessed: 13.12.2018).
78. Decision of the European Court of Human Rights as to the admissibility of application by Svetlana Borisovna Naumenko v. Ukraine (41984/98), 14 October 2003. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-23470 (Last accessed: 13.12.2018).
79. Decision of the European Court of Human Rights as to the admissibility of application by Velide Avras and Others v. Turkey (1504/06), 10 January 2012. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-108819 (Last accessed: 13.12.2018).
80. Decision of the European Court of Human Rights in case of Alan Ivanovich Parastayev v. Russia and Georgia (50514/06), 13 December 2011. URL: http://www.bailii.org/eu/cases/ECHR/2011/2345.html (Last accessed: 13.12.2018).
81. Decision of the European Court of Human Rights in case of Çatal v. Turkey (2873/17), 7 March 2017. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=002-11595 (Last accessed: 13.12.2018).
82. Decision of the European Court of Human Rights in case of Eugeniu Morozan v. Moldova (6503/04), 5 June 2012. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-111632 (Last accessed: 13.12.2018).
83. Decision of the European Court of Human Rights in case of Kemal Koc and Others v. Turkey (8536/16), 6 December 2016. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170066 (Last accessed: 13.12.2018).
84. Decision of the European Court of Human Rights in case of Ömer Elci v. Turkey (63129/15) and 8 other applications, 6 December 2016. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170044 (Last accessed: 13.12.2018).
85. Decision of the European Court of Human Rights in case of Ter-Petrosyan v. Armenia (36469/08), 15 May 2012. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-111253 (Last accessed: 13.12.2018).
86. Decision of the European Court of Human Rights in case of Zihni v. Turkey (59061/16), 29 November 2016. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=002-11459 (Last accessed: 13.12.2018).
87. Décision Partielle sur la Recevabilité de la requête no 19363/05 présentée par Nikolay Vladimirovich Tess contre la Lettonie (no 2) 4 janvier 2008. La Cour européenne des droits de l’homme. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-84538 (Last accessed: 13.12.2018).
88. Décision Partielle sur la Recevabilité de la requête no 36064/07 présentée par Jānis Kirsteins contre la Lettonie, 24 janvier 2008. La Cour européenne des droits de l’homme. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-84964 (Last accessed: 13.12.2018).
89. Décision Partielle sur la Recevabilité de la requête no 45520/04 présentée par Nikolajs Larionovs contre la Lettonie, 4 janvier 2008. La Cour européenne des droits de l’homme. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-84537 (Last accessed: 13.12.2018).
90. Declaration from the Permanent Representation of Ukraine to the Council of Europe, dated 31 January 2017, registered by the Secretariat General on 2 February 2017. URL: https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/005 (Last accessed: 13.12.2018).
91. Declaration contained in a Note verbale from the Permanent Representation of Ukraine, dated 3 November 2015, registered at the Secretariat General on 4 November 2015. URL: https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/005 (Last accessed: 13.12.2018).
92. Declaration contained in a Note verbale from the Permanent Representation of Ukraine, dated 29 June 2016, registered by the Secretariat General on 30 June 2016. URL: https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/005 (Last accessed: 13.12.2018).
93. Declaration contained in the instrument of ratification, deposited on 12 September 1997. Republic of Moldova. URL: https://www.coe.int/ru/web/ conventions/full-list/-/conventions/treaty/005/declarations?p_auth=QhKW5dT9 (Last accessed: 13.12.2018).
94. Declaration contained in the instrument of ratification deposited on 15 April 2002. Republic of Azerbaijan. URL: https://www.coe.int/ru/web/ conventions/full-list/-/conventions/treaty/005/declarations?p_auth=QhKW5dT9 (Last accessed: 13.12.2018).
95. Declaration of the Eight Courts (Austria, France, Great Britain, Portugal, Prussia, Russia, Spain and Sweden) Regarding the Abolition of the Slave Trade, 8 February 1815, annexed to General Treaty Signed in Congress at Vienna, 9 June 1815. URL: https://en.wikisource.org/wiki/Final_Act_of_the_Congress _of_Vienna/Act_XV (Last accessed: 13.12.2018).
96. Derogation contained in a Note verbale from the Permanent Representation of Ukraine, dated 5 June 2015, registered at the Secretariat General on 9 June 2015. URL: https://www.coe.int/ru/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/005/declarations?p_auth=QhKW5dT9 (Last accessed: 13.12.2018).
97. Directory of Special Procedures Mandate Holders HRC/NONE/2017/74/Rev.1/iPub. Geneva : UN, 2017. URL: https://www.ohchr. org/Documents/HRBodies/SP/VisualDirectoryNovember2017_en.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
98. Dispute regarding Navigational and Related Rights (Costa Rica v Nicaragua), Judgment of 13 July 2009. International Court of Justice. URL: http://www.icj-cij.org/files/case-related/133/133-20090713-JUD-01-00-EN.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
99. Draft general comment on article 4 of the Covenant (CCPR/C/66/R.8): Summary Record of the first part (public) of the 1797th meeting, 27 October 1999. Human Rights Committee. URL: http://tbinternet.ohchr.org/_layouts/treatybody external/Download.aspx?symbolno=CCPR%2FC%2FSR.1797&Lang=en (Last accessed: 13.12.2018).
100. General Act of the of the Berlin Conference on West Africa, 26 February, 1885. URL: http://africanhistory.about.com/od/eracolonialism/l/n_ BerlinAct1885.htm (Last accessed: 13.12.2018).
101. General Act on Slave Trade and Importation into Africa of Firearms, Ammunition and Spirituous Liquors of Brussels (Brussels Declaration), 2 July, 1890. URL: http://www.loc.gov/law/help/us-treaties/bevans/m-ust000001-0134.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
102. General Comment № 29 of the on Derogations during a State of Emergency (article 4), [2011] HRI/GEN/1/Rev.5/Add.1. Human Rights Committee. URL : http://tbinternet.ohchr.org/_layouts/treatybodyexternal/ Download.aspx?symbolno=HRI%2fGEN%2f1%2fRev.5%2fAdd.1&Lang=en (Last accessed: 13.12.2018).
103. General Comment № 31: The Nature of the General Legal Obligation Imposed on States Parties to the Covenant, 29 March 2004  CCPR/C/21/Rev.1/Add.13. Human Rights Committee. URL: http://www.ohchr. org/EN/Issues/Education/Training/Compilation/Pages/c)GeneralCommentNo31 TheNatureoftheGeneralLegalObligationImposedonStatesPartiestotheCovenant(2004).aspx (Last accessed: 13.12.2018).
104. Geneva Convention relative to the Protection of Civilian Persons in Time of War (Fourth Geneva Convention), 12 August, 1949. URL: http://www.un.org/en/genocideprevention/documents/atrocity-crimes/Doc.33_GC-IV-EN.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
105. Habeas Corpus in Emergency Situations (Arts. 27(2), 25(1) and 7(6) American Convention on Human Rights): Advisory Opinion (IACrtHR) OC-8/87, 30 January 1987. Inter-American Court of Human Rights. URL: http://www.refworld.org/cases,IACRTHR,402795714.html (Last accessed: 13.12.2018).
106. Högger D., Simone P. The Oxford Handbook of the History of International Law, ed. by B. Fassbender and A. Peters. Oxford : Oxford Handbooks Online, 2013. 1272 р.
107. International Convention on the Elimination of All Forms of Racial Discrimination, 21 December 1965. URL: https://www.ohchr.org/en/ professionalinterest/pages/cerd.aspx (Last accessed: 13.12.2018).
108. International Covenant on Civil and Political Rights, 16 December 1966. URL: https://www.ohchr.org/en/professionalinterest/pages/ccpr.aspx (Last accessed: 13.12.2018).
109. International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights, 16 December 1966. URL: https://www.ohchr.org/en/professionalinterest/pages/ cescr.aspx (Last accessed: 13.12.2018).
110. ILO Constitution. URL: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=1000: 62:0::NO:62:P62_LIST_ENTRIE_ID:2453907:NO#A35 (Last accessed: 13.12.2018).
111. Judgment (Merits) of the European Court of Human Rights in case of Sargsyan v. Azerbaijan (40167/06), 16 June 2015. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-155662 (Last accessed: 13.12.2018).
112. Judgment of the European Court of Human Rights in case of A. and Others v. the United Kingdom (3455/05), 19 February 2009. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-91403 (Last accessed: 13.12.2018).
113. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Abdulsamet Yaman v. Turkey (32446/96), 2 November 2004. URL: http://hudoc.echr.coe.int/ eng?i=001-67228 (Last accessed: 13.12.2018).
114. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Aksoy v. Turkey (21987/93), 18 December 1996. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i =001-58003 (Last accessed: 13.12.2018).
115. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Bilen v. Turkey (34482/97), 21 February 2006. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i =001-72495 (Last accessed: 13.12.2018).
116. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Brogan and Others v. The United Kingdom (11209/84, 11234/84, 11266/84, 11386/85), 29 November 1988. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-57450 (Last accessed: 13.12.2018).
117. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Cyprus v. Turkey (25781/94), 12 May 2014. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-144151 (Last accessed: 13.12.2018).
118. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Demir and Others v. Turkey (21380/93, 21381/93, 21383/93), 23 September 1998. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-58230 (Last accessed: 13.12.2018).
119. Judgment of European Commission of Human Rights in case of Gerard Richard Lawless v. Republic of Ireland (332/57), 1 July 1961. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-73438 (Last accessed: 13.12.2018).
120. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Hassan v. the United Kingdom (29750/09), 16 September 2014. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-146501 (Last accessed: 13.12.2018).
121. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Ilaşcu and Others v Moldova and Russia (48787/99), 8 July 2004. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-61886 (Last accessed: 13.12.2018).
122. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Karman v. Hungary (6444/02 and 26579/04), 22 November 2005. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-71214 (Last accessed: 13.12.2018).
123. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Loizidou v. Turkey (15318/89), 18 December 1996. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i =001-58007 (Last accessed: 13.12.2018).
124. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Nuray Sen v. Turkey (41478/98), 17 June 2003. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-61139 (Last accessed: 13.12.2018).
125. Judgment of the European Court of Human Rights in case of Sakik and Others v. Turkey (23878/94, 23879/94, 23880/94, 23881/94, 23882/94, 23883/94), 26 November 1997. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-58117 (Last accessed: 13.12.2018).
126. Judicial Guarantees in States of Emergency (Arts. 27(2), 25 and 8 American Convention on Human Rights) : Advisory Opinion, requested by the Government of Uruguay OC-9/87, 6 October, 1987. Inter-American Court of Human Rights. URL: http://www.corteidh.or.cr/docs/opiniones/seriea_09_ing.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
127. Koskenniemi M. The Gentle Civilizer of Nations: The Rise and Fall of International Law 1870–1960. Hersch Lauterpacht Memorial Lectures. Cambridge : Cambridge Univercity Press, 2001. 569 p.
128. Lauterpacht H. An International Bill of the Rights of Man. New York : Columbia University Press, 1945. 230 p.
129. Legal Consequences of the Construction of a Wall in the Occupied Palestinian Territory, Advisory Opinion, 9 July 2004. International Court of Justice. URL: http://www.icj-cij.org/files/case-related/131/131-20040709-ADV-01-00-EN.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
130. Letter to Registrar of Fifth Section European Court of Human Rights Ms C. Westerdiek, 18 August, 2015. Government Agent of Ukraine before the European Court of Human Rights. K., 2015. 18 p.
131. List of issues to be taken up in connection with the consideration of the Initial Report of the Republic of Albania (CCPR/C/ALB/2004/1), 13 August, 2004. Human Rights Committee. URL: https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/ treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CCPR%2FC%2F82%2FL %2FALB&Lang=en (Last accessed: 13.12.2018).
132. List of issues to be taken up in connection with the consideration of the Fifth Periodic Report of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland (CCPR/C/UK/99/5), 20 September, 2001. Human Rights Committee. URL: http://tbinternet.ohchr.org/_layouts/treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno =CCPR%2FC%2F73%2FL%2FUK&Lang=en (Last accessed: 13.12.2018).
133. List of issues to be taken up in connection with the consideration of the Third Periodic Report of the Syrian Arab Republic (CCPR/C/SYR/2004/3), 28 April, 2005. Human Rights Committee. URL: http://tbinternet.ohchr.org/_layouts/ treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CCPR%2FC%2F84%2FL%2FSYR&Lang=en (Last accessed: 13.12.2018).
134. List of localities in Donetsk and Luhansk oblasts under control/partially controlled by the Government of Ukraine (as of June 14, 2016). Council of Europe. URL: https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTM Content?documentId=090000168069450e (Last accessed: 13.12.2018).
135. List of localities in Donetsk and Luhansk regions along the contact line. Council of Europe. URL: https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearch Services/DisplayDCTMContent?documentId=09000016806efc11 (Last accessed: 13.12.2018).
136. Maritime Delimitation and Territorial Questions between Qatar and Bahrain (Qatar v. Bahrain) Jurisdiction and Admissibility with Dissenting Opinion of Judge Schwebel, Judgment of 1 July 1994. International Court of Justice. URL: http://www.icj-cij.org/files/case-related/87/087-19940701-JUD-01-00-EN.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
137. O’Boyle M. Torture and Emergency Powers Under the European Convention on Human Rights: Ireland v. The United Kingdom. The American Journal of International Law. 1977. Vol. 71. № 4. P. 674–706.
138. Optional Protocol to the International Covenant on Civil and Political Rights, 16 December, 1966. URL: https://www.ohchr.org/en/professionalinterest/ pages/opccpr1.aspx (Last accessed: 13.12.2018).
139. Partial Decision of the European Court of Human Rights as to the admissibility of application by Valentyn Valentynovych Bilyy v. Ukraine (14475/03), 22 May 2007. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-81135 (Last accessed: 13.12.2018).
140. Partial Decision of the European Court of Human Rights as to the admissibility of application by Yevgeniy Aleksandrovich Lyubart-Sengushko v. Ukraine (25851/06), 16 March 2010. URL: http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-98101 (Last accessed: 13.12.2018).
141. Promotion and Protection of All Human Rights, Civil, Political, Economic, Social and Cultural Rights, including the Right to Development: Written statement submitted by Human Rights Advocates A/HRC/7/NGO/15, 21 February 2008 to Human Rights Council. URL: https://documents-dds-ny.un.org/doc/UNDOC/GEN/G08/107/95/PDF/G0810795.pdf?OpenElement (Last accessed: 13.12.2018).
142. Questiaux N. Study of the implications for human rights of recent developments concerning situations known as states of siege or emergency : progress report E/CN.4/Sub.2/490. Special Rapporteur. Geneva : UN, 1981. 48 p.
143. Report of the European Commission of Human Rights in case of Cyprus v. Turkey (8007/77), 4 October, 1983. URL: http://hudoc.echr.coe.int/app/ conversion/pdf/?library=ECHR&id=001-104211&filename=001-104211.pdf. (Last accessed: 13.12.2018).
144. Report of the European Comission of Human Rights in case of Hüseyin Şimşek v. Turkey (28010/95), 1 March, 1999. URL: http://hudoc.echr.coe.int/ eng?i=001-46194 (Last accessed: 13.12.2018).
145. Report of the Sub-Commission on Prevention of Discrimination and Protection of Minorities, E/CN.4/1995/116 (1995) (Declaration of Turku). Commission on Human Rights. URL: https://documents-dds-ny.un.org/doc/ UNDOC/GEN/G95/104/68/img/G9510468.pdf?OpenElement (Last accessed: 13.12.2018).
146. Report on Preliminary Examination Activities, 2016, 14 November 2016. The Office of the Prosecutor of the International Criminal Court. URL: https://www.icc-cpi.int/iccdocs/otp/161114-otp-rep-PE_ENG.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
147. Report on the human rights situation in Ukraine 16 August to 15 November 2016. Office of the United Nations High Commissioner for Human Rights. URL: https://www.ohchr.org/Documents/ Countries/UA/UAReport16th _EN.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
148. Report on the human rights situation in Ukraine 16 November 2015 to 15 February 2016. Office of the United Nations High Commissioner for Human Rights. URL: https://www.ohchr.org/Documents/ Countries/UA/Ukraine_13th_ HRMMU_Report_3March2016.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
149. Rules of procedure, 11 January, 2012 CCPR/C/3/REV.10. Human Rights Committee. URL: https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/treatybodyexternal/ Download.aspx?symbolno=CCPR%2fC%2f3%2fREV.10&Lang=en (Last accessed: 13.12.2018).
150. Russo D. Addressing the Relation Between Treaties by Means of ‘Saving Clauses’. British Yearbook of International Law. 2015. Vol. 85. Issue 1. P. 133‑170.
151. Second Optional Protocol to the International Covenant on Civil and Political Rights, Aiming at the Abolition of the Death Penalty, 15 December 1989. URL: https://www.ohchr.org/en/professionalinterest/ pages/2ndopccpr.aspx (Last accessed: 13.12.2018).
152. Simone P. Public Interest and Common Good in International Law. Basel : Helbing & Lichtenhahn, 2012. 273 p.
153. Slavery Convention, 25 September 1926, amended by the Protocol, 7 December 1953. URL: http://www.un.org/en/genocideprevention/documents/ atrocity-crimes/Doc.13_slavery%20conv.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
154. Statement of the Committee against Torture, 12–23 November, 2001 CAT/C/XXVII/Misc.7. Committee against Torture. URL: https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/treatybodyexternal/SessionDetails1.aspx? SessionID=173&Lang=en (Last accessed: 13.12.2018).
155. Suarez F. S. J. De Legibus. Book 1. Chap. 13, transl. by S. Penner. URL: http://www.sydneypenner.ca/su/DL_1_13.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
156. Suarez F. S. J. Is the Natural Law Truly a Preceptive Divine Law? De Legibus. Book 2. Chap. 6, transl. by A. J. Freddoso. URL: http://www3.nd.edu/ ~afreddos/courses/ 301/suarezdelegii6.htm (Last accessed: 13.12.2018).
157. Summary of Annual Reports under 408. International Labour Conference, Sixteenth Seccion, Geneve 1932. League of Nations. URL: http://www.ilo.org/public/libdoc/ilo/P/09661/09661(1932-16).pdf (Last accessed: 13.12.2018).
158. Summaries of Judgments, Advisory Opinions and Orders of the International Court of Justice 2003–2007, 2010 ST/LEG/SER.F/1/Add.3. United Nations. URL: http://legal.un.org/docs/?path=../icjsummaries/documents/english/ st_leg_serf1_add3.pdf&lang=EFSRCA (Last accessed: 13.12.2018).
159. Summaries of Judgments, Advisory Opinions and Orders of the International Court of Justice 2008–2012, 2013 ST/LEG/SER.F/1/Add.5. United Nations. URL: http://legal.un.org/ docs/?path=../icjsummaries/documents/english/ st_leg_serf1_add5.pdf&lang= (Last accessed: 13.12.2018).
160. The Administration of Justice and the Human Rights of Detainees: Question of Human Rights and States of Emergency: Report and List of States which, since 1 January 1985, Have Proclaimed, Extended or Terminated a State of Emergency, presented by the Special Rapporteur L. Despouy 18 June, 1996 E/CN.4/Sub.2/1996/19. Commission on Human Rights. URL: https://documents-dds-ny.un.org/doc/UNDOC/GEN/G96/ 129/42/PDF/G9612942.pdf?OpenElement (Last accessed: 13.12.2018).
161. The Definitive Treaty of Peace [Treaty of Paris], 3rd September, 1783. URL: http://avalon.law.yale.edu/18th_century/paris.asp (Last accessed: 13.12.2018).
162. The General Treaty of the Final Act of the Congress of Vienna, 9 June 1815. URL: https://en.wikisource.org/wiki/Final_Act_of_the_Congress_ of_Vienna/General_Treaty (Last accessed: 13.12.2018).
163. The Labour Provisions of the Peace Treaties [Part XIII of the Peace Treaty], 1920. URL: http://www.ilo.org/public/libdoc/ilo/1920/20B09_18_engl.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
164. The Siracusa Principles on the Limitation and Derogation Provisions in the International Covenant on Civil and Political Rights, Annex to Status of the International Covenants on Human Rights E/CN.4/1985/4. URL: http://undocs.org/en/E/CN.4/1985/4 (Last accessed: 13.12.2018).
165. The Treaty of Portsmouth, September 5, 1905. S. Tyler. The Japan-Russia War. Harrisburg : The Minter Company, 1905. P. 564–568. 
166. The Word «Laws» in Article 30 of the American Convention on Human Rights: Advisory Opinion OC-6/86, 9 May, 1986. URL: http://oxfordindex.oup.com/view/10.1093/law:ihrl/3400iachr86.case.1 (Last accessed: 13.12.2018).
167. Torture and Other Cruel, Inhuman or Degrading Treatment : Report of the Special Rapporteur on the Question of Torture, Manfred Nowak, 23 December 2005 E/CN.4/2006/6. Commission on Human Rights. URL: http://undocs.org/E/CN.4/2006/6 (Last accessed: 13.12.2018).
168. Toyoda T. Influence of Public Opinion on International Law in the Nineteenth Century. Alberta Law Rewiew. 2009. Vol. 46. Issue 4. P. 1099–1113.
169. Vattel E. de. The Law of Nations, Or, Principles of the Law of Nature, Applied to the Conduct and Affairs of Nations and Sovereigns, with Three Early Essays on the Origin and Nature of Natural Law and on Luxury, ed. by B. Kapossy and R. Whitmore. Indianapolis: Liberty Fund, 2008. 896 p.
170. Vienna Convention on the Law of Treaties between States and International Organizations or between International Organizations, 21 March 1986. URL: http://legal.un.org/ilc/texts/instruments/english/conventions/ 1_2_1986.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
171. Vienna Convention on the Law of Treaties, 23 May 1969. Status as at 12-08-2017. United Nations. URL: https://treaties.un.org/pages/ViewDetailsIII .aspx?src=TREATY&mtdsg_no=XXIII-1&chapter=23&Temp=mtdsg3&clang= _en (Last accessed: 13.12.2018).
172. Vienna Convention on the Law of Treaties [with annex], 23 May 1969. URL: https://treaties.un.org/doc/publication/unts/volume%201155/volume-1155-i-18232-english.pdf (Last accessed: 13.12.2018).
173. Wheaton H. Elements of International Law, ed. by Richard H. Dana, Jr, 8th edn. Boston : Little Brown, 1866. 749 p.
174. Wheaton’s Elements of International Law. Fifth ed., revised throughout, conciderably enlarged and re-written by P. Coleman. New York : Baker, Vooehis & Co, 1916. 958 p.
175. Yudkivska G. Territorial Jurisdiction and Positive Obligations of an Occupied State: Some Reflections on Evolving Issues Under Article 1 of the European Convention. The European Convention on Human Rights and General International Law ed. by A. van Aaken, I. Motoc. Oxford: Oxford University Press, 2016. P. 135–151.
176. Абашидзе А. Х. Договорные органы по правам человека в системе правозащитных механизмов Организации Объединенных Наций. М. : РУДН, 2012. 420 с. 
177. Адрианопольский мирный договор между Россией и Турцией 2 сентября 1829 г. Под стягом России: Сборник архивных документов. М. : Русская книга, 1992. С. 102-116.
178. Басов А. В. Международные принципы применения института «чрезвычайного положения»: правовые аспекты. Современные тенденции развития науки и технологий. 2016. № 2–5. С. 45–48.
179. Бентам И. Введение в основания нравственности и законодательства. М. : РОССПЭН, 1998. 189 с.
180. Борисов Є. Є. Ефективна юрисдикція у зоні російсько-українського конфлікту: аспекти дотримання європейських стандартів прав людини. Науковий вісник Міжнародного гуманітарного університету. Серія «Юриспруденція». 2015. № 16. Т. 2. С. 130–132.
181. Витория Ф. де. Лекция о гражданской власти пер. с лат. А. В. Марея. Социологическое обозрение. 2013. Т. 12. № 3. С. 52–75.
182. Віденська конвенція про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 р. Відомості Верховної Ради Української РСР. 1986. № 17. Ст. 343. 
183. Водянніков О. Ю. Теорія принципу у міжнародному праві. Український щорічник міжнародного права, 2009. К. : Фенікс, 2014. С. 97‑180.
184. Гай. Институции под ред. В. А. Савельева, Л. Л. Кофанова; перевод с лат. Ф. Дыдынского. М. : Юристъ, 1997. 368 с. 
185. Гоббс Т. Левиафан, или Материя, форма и власть государства церковного и гражданского. М. : Мысль, 1991. 731 с.
186. Гондаренко А. С. Основные судебные гарантии в контексте взаимодействия международного гуманитарного права и права прав человека. Ленинградский юридический журнал. 2015. № 1 (39). С. 311–319.
187. Грецова Е. Е. Правомерные ограничения прав и свобод человека в международном праве: дисс. … канд. юрид. наук: 12.00.10 – международное право, европейское право. М., 2009. 172 с.
188. Гроций Г. О праве войны и мира под общ. ред. С. Б. Крылова, пер. с лат. А. Л. Саккетти, репринт. с изд. 1956 г. М. : Ладомир, 1994. 868 с.
189. Дополнительный договор между Россией и Китаем, 2 ноября 1860 г. Сборник договоров России с другими государствами 1856-1917. М. : Гос. изд-во полит. лит-ры, 1952. С. 74–84.
190. Замула А. Ю. Міжнародно-правова заборона катування як фактор впливу на ефективність боротьби з тероризмом : дис. ... канд. юрид. наук : 12.00.11 – міжнародне право. Одеса, 2017. 223 арк.
191. Зубарева А. Є. Міжнародно-правовий статус Комітету ООН з прав людини : дис.. ... канд. юрид. наук : 12.00.11 – міжнародне право. Одеса, 2015. 211 арк.
192. Как работает Международный Суд. Основные сведения. ООН. URL: http://www.un.org/ru/icj/work.shtml (дата звернення: 13.12.2018).
193. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 р., зі змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11 травня 1994 р., Протоколом № 14 від 13 травня 2004 р. Урядовий кур’єр. 2010. 17 листопада. С. 5–9. 
194. Нагорная М. А., Крусс В. И., Гойман В. И., Козюк М. Н. Принципы, пределы, основания ограничения прав и свобод человека по российскому законодательству и международному праву, материалы круглого стола. Государство и право. 1998. № 8. С. 26-38.
195. Кузнецова И. А. Проблемы нарушения прав человека в контексте антитеррористических операций. Веснік БДУ: научно-теоретический журнал Белорусского государственного университета. Серыя 3, Гісторыя. Эканоміка. Права. Мінск : БДУ, 2014. № 3. С. 97–100.
196. Кючук-Кайнарджийский мирный договор между Россией и Турцией 10 июля 1774 г. Под стягом России : cборник архивных документов. М. : Русская книга, 1992. С. 78-92.
197. Локк Дж. Два трактата о правлении. Сочинения в трех томах. М. : Мысль, 1988. Т. 3. С. 135–406.
198. Марусяк О. В. Анексія Криму Російською Федерацією як злочин агресії проти України: міжнародно-правові аспекти. Чернівці : Місто, 2016. 220 с.
199. Міжнародний пакт про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 р. Законодавство України. URL: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/ 995_043 (дата звернення: 13.12.2018).
200. Монтескье Ш. Л. О духе законов сост., пер. и комм. А. В. Матешук. М. : Мысль, 1999. 672 с.
201. Ништадтский мирный договор между Россией и Швецией 30 августа 1721 г. Под стягом России : cборник архивных документов. М. : Русская книга, 1992. С. 118–131.
202. Об одобрении и представлении на рассмотрение Президиума Верховного Совета Украинской ССР предложения о присоединении Украинской ССР к Венской конвенции о праве международных договоров : постановление Совета Министров Украинской ССР от 26 марта 1986 г. № 102. Законодавство України. URL: http://zakon3.rada.gov.ua/ laws/show/102-86-п (дата звернення: 13.12.2018).
203. Парижский трактат, 18 марта 1856 г. Сборник договоров России с другими государствами. 1856-1917. М. : Госполитиздат, 1952. С. 23-34.
204. Плотніков О. В. Юрисдикція Європейського суду з прав людини щодо окупованих територій. URL: http://www.academia.edu/8403194/ Юрисдикція_Європейського_суду_з_прав_людини_щодо_окупованих _територій (дата звернення: 13.12.2018).
205. Полдников Д. Ю. Проблема обязательности договоров: взгляд Саламанкской школы XVI века. Право. Журнал Высшей школы экономики. 2011. № 2. С. 39–50. 
206. Постанова від 18 жовтня 2016 р. у справі № 800/232/16. Вищий адміністративний суд України. URL: https://court.gov.ua/log_documents/ 1127736/9991/ (дата звернення: 13.12.2018).
207. Приходько А. В. Стандарти ООН стосовно прав корінних народів : дис. ... канд. юрид. наук : 12.00.11 – міжнародне право. Одеса, 2017. 236 с.
208. Про введення воєнного стану в Україні : Указ Президента України від 26 листопада 2018 р. № 393/2018. Офіційний вісник України. 2018. № 95. Ст. 3132.
209. Про Вищу раду правосуддя : Закон України від 21 грудня 2016 р. № 1798-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2017. № 7–8. Ст. 50.
210. Про військово-цивільні адміністрації : Закон України від 3 лютого 2015 р. № 141-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 13. Ст. 87. 
211. Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями : постанова Верховної Ради України від 17 березня 2015 р. № 254-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 17. Ст. 128.
212. Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування : постанова Верховної Ради України від 17 березня 2015 р. № 252-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 21. Ст.142.
213. Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів : Закон України від 3 жовтня 2017 р. № 2147-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2017. № 48. Ст. 436.
214. Про внесення змін до деяких законів України щодо діяльності військово-цивільних адміністрацій : Закон України від 4 лютого 2016 р. № 995-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2016. № 10. Ст. 108. 
215. Про внесення змін до деяких законів України щодо упорядкування діяльності військово-цивільних адміністрацій : Закон України від 17 липня 2015 р. № 650-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 40–41. Ст. 382.
216. Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності Національної поліції : Закон України від 10 листопада 2015 р. № 766-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 52. Ст. 482. 
217. Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо невідворотності покарання осіб, які переховуються на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції : Закон України від 15 січня 2015 р. № 119-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 10. Ст. 61.
218. Про внесення змін до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» щодо превентивного затримання у районі проведення антитерористичної операції осіб, причетних до терористичної діяльності, на строк понад 72 години : Закон України від 12 серпня 2014 р. № 1630-VII. Відомості Верховної Ради України. 2014. № 39. Ст. 2007.
219. Про внесення змін до Закону України «Про міліцію» щодо умов застосування сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї у районі проведення антитерористичної операції : Закон України від 12 серпня 2014 р. № 1633-VII. Відомості Верховної Ради України. 2014. № 36. Ст. 1199.
220. Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо особливого режиму досудового розслідування в умовах воєнного, надзвичайного стану або у районі проведення антитерористичної операції : Закон України від 12 серпня 2014 р. № 1631-VII. Відомості Верховної Ради України. 2014. № 39. Ст. 2008.
221. Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 : розпорядження Кабінету міністрів України від 5 травня 2015 р. № 428-р. Урядовий кур’єр. 2015. № 81. 
222. Про внесення змін у додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 : розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2015 р. № 128-р. Урядовий кур’єр. 2015. № 41. 
223. Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція : розпорядження Кабінету міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053-р. Голос України. 2014. № 213. 
224. Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення : розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р. Урядовий кур’єр. 2014. № 213. 
225. Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» : Закон України від 26 листопада 2018 р. № 2630‑VIII. Відомості Верховної Ради України. 2018. № 48. Ст. 381.
226. Про Заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов’язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» : постанова Верховної Ради України від 21 травня 2015 р. № 462-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 29. Ст. 267.
227. Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об’єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором : постанова Верховної Ради України від 27 січня 2015 р. № 129-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 10. Ст. 68.
228. Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв’язку з проведенням антитерористичної операції : Закон України від 12 серпня 2014 р. № 1632-VII. Відомості Верховної Ради України. 2014. № 39. Ст. 2009.
229. Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Донецької області, зміну і встановлення меж міста Маріуполь, Волноваського, Новоазовського та Тельманівського районів Донецької області : постанова Верховної Ради України від 11 грудня 2014 р. № 32-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 4. Ст. 27.
230. Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053 : розпорядження Кабінету міністрів України від 5 листопада 2014 р. № 1079-р. Офіційний вісник України. 2014. № 91. Ст. 2614.
231. Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях : Указ Президента України від 7 лютого 2019 р. № 32/2019. Офіційний вісник України. 2019. № 15. Ст. 526.
232. Про Національну поліцію : Закон України від 2 липня 2015 р. № 580‑VIII. Відомості Верховної Ради України. 2015. № 40–41. Ст. 379.
233. Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей : Закон України від 16 вересня 2014 р. № 1680-VII. Відомості Верховної Ради України. 2014. № 45. Ст. 2043.
234. Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях : Закон України від 18 січня 2018 р. № 2268-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2018. № 10. Ст. 54. 
235. Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей : постанова Верховної Ради України від 12 травня 2016 р. № 1351-VIII. Відомості Верховної Ради України. 2016. № 23. Ст. 477.
236. Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Віденської конвенції про право міжнародних договорів : указ Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1986 р. № 2077-XI. Відомості Верховної Ради Української РСР. 1986. № 17. Ст. 343.
237. Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Факультативного протоколу до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права : постанова Верховної Ради Української РСР від 25 грудня 1990 р. № 582-XII. Відомості Верховної Ради Української РСР. 1991. № 5. Ст. 26. 
238. Про ратифікацію Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права : указ Президії Верховної Ради від 19 жовтня 1973 р. № 2148-VIII. Законодавство України. URL: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/2148-08 (дата звернення: 13.12.2018).
239. Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» : указ Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405/2014. Офіційний вісник Президента України. 2014. № 14. Ст. 745. 
240. Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції : Закон України від 2 вересня 2014 р. № 1669-VII. Відомості Верховної Ради України. 2014. № 44. Ст. 2040.
241. Про утворення Міжвідомчої комісії з питань відступу України від зобов’язань за Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод : постанова Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2017 р. № 281. Офіційний вісник України. 2017. № 36. Ст. 1137.
242. Сванідзе Е. Ефективне розслідування фактів жорстокого поводження: керівні принципи застосування європейських стандартів. К. : К.І.С., 2009. 144 с.
243. Сенека Л. А. Философские трактаты пер. с лат., вступ. ст. и коммент. Т. Ю. Бородай. СПб. : Алатейя, 2000. 398 с.
244. Ухвала Європейського суду з прав людини щодо прийнятності у справі «Антон Васильович Лісний та інші проти України та Росії» (заява 5355/15) від 5 липня 2016 р. Council of Europe. URL: https://rm.coe.int/16-lisnyy-and-others-v-ukraine-and-russia-uaa/16806b5961 (дата звернення: 13.12.2018).
245. Ухов В. Ю. Институт чрезвычайного положения с позиции норм международного права. Человек: преступление и наказание. 2014. № 2. С. 33‑37.
246. Факультативний протокол до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 р. Зібрання чинних міжнародних договорів України. Т. 1 : 1990-1991 рр. К. : Ін Юре, 2001. № 1. Ст. 225.
247. Цицерон М. Т. О старости, о дружбе, об обязанностях. пер. В. О. Горенштейна. М. : Наука, 1974. 248 с.
248. Щодо адвокатського запиту : лист МЗС України від 11 лютого 2019 р. № 413/4133-198-692. К., 2018. 12 арк.
249. Ягофарова И. Д. Понятие и пределы правового ограничения свободы человека (теоретико-правовой аспект). Право и образование. 2004. № 3. С. 119–138.

ДОДАТКИ
Додаток А
СПИСОК ПУБЛІКАЦІЙ ЗДОБУВАЧА
що відображають
основні наукові результати дисертаційного дослідження
1. Борисов Є. Є. Ефективна юрисдикція у зоні російсько-українського конфлікту: аспекти дотримання європейських стандартів прав людини. Науковий вісник Міжнародного гуманітарного університету. Серія «Юриспруденція». 2015. № 16. Т. 2. С. 130-132.
2. Борисов Є. Є. Еволюція доктринальних підходів до проблеми відступу від міжнародних правових зобов’язань. Альманах міжнародного права. 2016. № 14. С. 71-81.
3. Борисов Є. Є. Відступ держав від зобов’язань у праві міжнародних договорів. Право і суспільство. 2017. № 5. С. 273-277.
4. Борисов Є. Є. Процеси становлення договірних механізмів відступу держав від гуманітарних зобов’язань (ХVІІІ–ХХ ст.). Актуальні проблеми вітчизняної юриспруденції. 2017. № 6. Т. 3. С. 240-244. 
5. Борисов Є. Є. Відступ держав від зобов’язань за Міжнародним пактом ООН про громадянські та політичні права. Правові системи: науково-практичний електронний журнал. [Електронний ресурс]. 2018. № 1/2. С. 88-101. URL: http://legalsystems.net.ua/wp-content/uploads/2018/08/ “ПРАВОВІ-СИСТЕМИ”_2018_1_2.pdf
6. Борисов Є. Є. Розвиток міжнародних механізмів відступу держав від власних договірних гуманітарних зобов’язань (ХVІІІ–ХХ ст.). Підприємництво, господарство і право. 2018. № 8. С. 168-172. 
7. Борисов Є. Є. Проблема відступу від міжнародних зобов’язань у докласичній міжнародній правовій доктрині. Studii Juridice Universitare. 2016. Anul IX. № 3-4. Р. 160-168.
8. Борисов Є. Є. Ефективна кримінальна юрисдикція у зоні україно-російського конфлікту. Актуальні проблеми застосування кримінального законодавства : матер. круглого столу (5 листопада 2015 р.) / відп. ред. О. С. Стеблинська. К. : Ін-т крим.-викон. служби ДПСУ, 2015. С. 120-122.
9. Борисов Є. Є. Міжнародно-правові аспекти відповідальності за порушення прав людини на тимчасово окупованій території України. Проблеми відповідальності держави : матер. міжнар. наук.-практ. конфер. (8 квітня 2016 р.). Одеса : Фенікс, 2016. С. 129-132.
10. Борисов Є. Є. Міжнародні стандарти та практика визначення держави, відповідальної за порушення прав людини на тимчасово окупованій території України. Законодавство у сфері воєнної безпеки в Україні: виклики, проблеми, шляхи удосконалення : матер. допов. і тез виступів учасників круглих столів. К. : ІЗ ВРУ, 2016. C. 70-73.
11. Борисов Е. Е. Применение международных договоров по защите прав человека в зоне украино-российского конфликта и на оккупированных РФ территориях Донецкой и Луганской областей Украины. OSCE Human Dimension Implementation Meeting, 2016, Working session 2 [Електронний ресурс]. HDIM.NGO/0034/16/EN. URL : http://www.osce.org/ru/odihr/265636
12. Борисов Є. Є. Становлення правової доктрини щодо відступу держави від міжнародних правових зобов’язань. Міжнародне право: de lege praeterita, instante, futura : матер. VІ міжнар. наук.-практ. конфер. (25 листопада 2015 р.). Одеса : Фенікс, 2016. С. 79-83.
13. Борисов Є. Є. Механізми відступу держав від зобов’язань у праві міжнародних договорів. Концепція розвитку правової держави в Україні : матер. міжнар. наук.-практ. конфер. (13-14 жовтня 2017 р.) К. : ТНУ ім. В. І. Вернадського, 2017. С. 161-164.
14. Борисов Є. Є. До питання виникнення механізмів відступу держав від договірних зобов’язань у сфері прав людини. Реалізація прав людини у діяльності правоохоронних органів : матер. Всеукр. наук.-практ. конфер. (17 травня 2018 р.). Кривий Ріг : ДЮІ МВС України, 2018. С. 90-93.
15. Борисов Є. Є. Дерогація України як відступ від власних договірних зобов’язань у сфері прав людини. Україна і Європейський Союз: шлях до сталого розвитку : зб. наук. ст. за матеріалами ІІ Всеукр. наук.-практ. конфер. з європ. права (15 травня 2019 р.) / редкол. А. П. Гетьман, І. В. Яковюк та ін. Харків : НЮУ ім. Ярослава Мудрого, 2019. С. 33-35.
16. Борисов Є. Є. Відступ України від власних договірних зобов’язань у сфері прав людини. Правова доктрина: міжнародний досвід та практична реалізація в Україні : матер. міжнар. наук.-практ. конфер. (22 травня 2019 р.). Маріуполь : МДУ, 2019. С. 127-129.

Відомості про апробацію результатів дисертації
Основні результати дослідження оприлюднено на Нараді ОБСЄ з розгляду виконання людського виміру 2016 р. (м. Варшава, 20 вересня 2016 р.), на круглому столі «Актуальні проблеми застосування кримінального законодавства» (м. Київ, 5 листопада 2015 р.); на міжнародних науково-практичних конференціях «Міжнародне право: de lege praeterita, instante, futura» (м. Одеса, 25 листопада 2015 р.), «Проблеми відповідальності держави» (м. Одеса, 8 квітня 2016 р.); на всеукраїнських науково-практичних конференціях «Концепція розвитку правової держави в Україні» (м. Київ, 13–14 жовтня 2017 р.), «Реалізація прав людини у діяльності правоохоронних органів» (м. Кривий Ріг, 17 травня 2018 р.), «Україна і Європейський Союз: шлях до сталого розвитку» (м. Харків, 15 травня 2019 р.); на міжнародній науково-практичній конференції «Правова доктрина: міжнародний досвід та практична реалізація в Україні» (м. Маріуполь, 22 травня 2019 р.).