Юридическая правосубъектность Тюркского каганата (552–568 гг.): ирано-византийский аспект - Мельник, Віктор Мирославович; Мельник, В. М.; Melnyk, Viktor M.; Melnyk, V. M. (Одеса : Гельветика, 2020)
Автор пропонує читачам комплексний аналіз юридичної історії Тюркського каганату (552–603 рр.), як за доби його становлення (545– 553 рр.), так і в часи правління видатного полководця Муган-кагана (553–572 рр.). Встановлення тісних політико-правових зв’язків між тюрками і Східною Римською імперією було наслідком укладення мирної угоди між візантійцями та персами (562 р.). У 562, 563, 565 і 566 роках Тюркський каганат надсилав своїх офіційних послів у Константинополь. На той момент тюрки володіли юридичним статусом васалів китайського династичного царства Західна Вей (згідно з привілеєм 545 р.). Перемога над Жужаньським каганатом у 552 р. дозволила тюркам взяти під контроль усі тюрко-монгольські й маньчжурські племена східної частини Євразійського степу. У 554 р. тюрки почали боротьбу проти інших спадкоємців племені хунну – «гуннів-ефталітів». Оскільки ефталіти вже тривалий час тероризували східні провінції Новоперсидського царства, то іранський шахіншах («цар царів») Хосров Ануширван (531–579) прийняв рішення запросити частину тюркської орди на військову службу. При цьому ми припускаємо, що Хосров Ануширван, маючи великий штат радників греко-римського походження, прагнув використати юридичну модель lex foedus, згідно з якою Римська імперія традиційно вербувала та приймала на імперську військову службу цілі народи «варварів» (як германців чи слов’ян-землеробів, так і кочівників іранського, арабського чи гуннського походження). Задум був успішним. Муган-каган передав загони свого дядька Істемі («західну орду») під командування Хосрова, а донька Істемі стала дружиною персидського «царя царів». У 555–557 рр. тюрки розгромили останні прожужаньські сили в Північному Китаї (племена аварів) та підпорядкували своїй владі Хорезм. Внаслідок поразки частина аварів відступила аж у Волго-Донське міжріччя, де в 558 р. стала просити візантійського імператора Юстиніана Великого (527–565) надати їм статус федератів. Східна Римська імперія прийняла аварів у своє підданство і де-юре заснувала Аварський каганат (558–805 рр.). Оскільки володіння Тюркського каганату тепер сягнули Волги, тюрки і перси уклали Договір про поділ ефталітських володінь (566 р.), що охоплювали межі сучасних Афганістану та Пакистану. Ратифікація нової угоди створила важливий прецедент в історико-правовому житті Євразії. Тюркський каганат визнавав своїми сюзеренами як китайських імператорів із династії Західна Вей, так і шахіншаха Персії («прецедент полівасалітету»). При цьому тюрки надавали «сюзеренам» усі необхідні знаки уваги та визнання, вбачаючи в цьому простір для політичного маневрування, прагнучи повністю підпорядкувати своїй владі ключові відтинки Великого Шовкового Шляху. Прихід до влади у Візантії імператора Юстина ІІ (565–578) та подальша активізація торговельних контактів Константинополя з Тюркським каганатом привели до охолодження ірано-тюркських стосунків. У 567 р. Східна Римська імперія ініціювала переселення аварів у Паннонію та Дакію, тоді як Північне Причорномор’я передавалось західнотюркській орді Істемі на правах lex foedus. Отже, станом на 568 р. Тюркський каганат юридично визнавав себе залежним від влади Східної Римської імперії, Ірану та Західної Вей, що, безумовно, мало призвести до вибуху чергового міжнародного збройного конфлікту.

The author offers readers a comprehensive analysis of the legal history of the Turkic Khaganate (552–603), both during its formation (545–553) and during the reign of the prominent military leader Muqan Qaghan (553–572). The establishment of close political and legal ties between the Turks and the Eastern Roman Empire was the result of a peace treaty between the Byzantines and the Persians (562). In 562, 563, 565 and 566, the Turkic Khaganate sent its official ambassadors to Constantinople. At that time, the Turks had the legal status of vassals of the Chinese dynastic kingdom of Western Wei (according to the privilege of 545). The victory over the Zhuzhan Khaganate in 552 allowed the Turks to take control of all the TurkoMongol and Manchurian tribes of the eastern part of the Eurasian steppe. In 554, the Turks began to fight against other heirs of the Hun tribe – the “White Huns-Hephthalites”. Since the Hephthalites had long terrorized the eastern provinces of the New Persian Empire, the Iranian shāhanshāh (king of kings) Khosrow I Anushirvan (531– 579) decided to invite part of the Turkic horde to military service. At the same time, we assume that Khosrow Anushirvan, having a large staff of advisers of Greco-Roman origin, sought to use the lex foedus model , according to which the Roman Empire traditionally recruited and accepted “barbarians” for imperial military service. The idea was successful. Muqan Qaghan transferred the troops of his uncle Istämi (“Western Horde”) under the command of Khosrov, and Istämi's daughter became the main wife of the Persian “king of kings”. In 555–557, the Turks defeated the last pro-Zhuzhan forces in northern China (Avar tribes) and subjugated Khorezm. As a result of the defeat, some Avars retreated as far as the VolgaDon interfluve, wherein they began to ask the Byzantine emperor Justinian the Great (527–565) to grant them the status of federates. The Eastern Roman Empire accepted the Avars as its citizens and, de jure, founded the Avar Khaganate (558–805). Since the possessions of the Turkic Khaganate now reached the Volga, the Turks and Persians concluded a treaty on the division of Hephthalite possessions (566), which covered the borders of modern Afghanistan and Pakistan. Ratification of the new agreement set an important precedent in the historical and legal life of Eurasia. The Turkic Khaganate recognized as its suzerains both the Chinese emperors of the Western Wei dynasty and the shāhanshāh of Persia (“the precedent of polyvassality”). At the same time, the Turks gave the “suzerains” all the necessary signs of attention and recognition, seeing this as a space for political manoeuvring, seeking to completely subjugate the key sections of the Great Silk Road. The transfer of power in Byzantium to Emperor Justin II (565–578) and the further intensification of trade contacts between Constantinople and the Turkic Khaganate led to the cooling of Iranian-Turkic relations. In 567, the Eastern Roman Empire initiated the resettlement of the Avars in Pannonia and Dacia, while the Northern Black Sea Coast was ceded to the Western Turkic Horde by Istem as a lex foedus. Thus, as of 568, the Turkic Khaganate legally declared itself dependent on the authorities of the Eastern Roman Empire, Iran and the Western Wei, which, of course, should have led to the outbreak of another international armed conflict.
Мельник В. М. Юридическая правосубъектность Тюркского каганата (552–568 гг.): ирано-византийский аспект / В. М. Мельник // Юридичний вісник. - Одеса : Гельветика - 2020. - № 4. - С. 139-155.
Keywords: Research Subject Categories::LAW/JURISPRUDENCE; Great El of the Turkic people (Turkic Khaganate); Göktürks-kagan (“ruler of the celestial Turks”); Avar Khaganate; the Persian Empire (Ērānšahr); the Eastern Roman Empire (Byzantium); Великий Ель Тюркського народу (Тюркський каганат); Гектюрк-каган (правитель небесних тюрків); Аварський каганат; Новоперсидське царство (Ераншахр); Східна Римська імперія (Візантія)