Теоретико-методологічні засади реформування системи місцевого самоврядування - Мішин, Сергій Іванович; Мішин, С. І.; Мишин, Сергей Иванович; Mishyn, Serhii I. (Одеса : Фенікс, 2019)
У статті розглянуто місцеве самоврядування, як комплексна галузь українського права, що є сукупністю правових норм, які закріплюють і регулюють суспільні відносини, що виникають у процесі організації місцевого самоврядування і вирішення територіальною громадою безпосередньо через органи місцевого самоврядування питань місцевого значення, а також у процесі реалізації окремих державних повноважень, якими можуть наділятися органи місцевого самоврядування. Встановлено, що необхідною умовою динамічного розвитку України є інституційне реформування органів влади на місцях. Це дозволить подолати їхнє дублювання функцій і нестаток прозорості, а також призведе їх у відповідність до ринкових умов. Особливої уваги при цьому, як у теоретичному, так і у практичному сенсі заслуговує вивчення особливостей впливу посттоталітарної спадщини на розвиток владних інституцій, механізми досягнення балансу між легалізацією та легітимацією влади за допомогою ефективного розв’язання існуючих протиріч. У науково-теоретичному аспекті місцеве самоврядування характеризується як особливий інститут, який у своїй основі має не державу чи державну владу, які засновані на матеріальній базі державної власності, а громадську спільноту, общину, матеріальною базою якої є зовсім інша форма власності – муніципальна. Місцеве самоврядування на практиці втілює інтереси територіальних громад. При цьому роль місцевого самоврядування для процесів просторової організації публічної влади пояснюється тим, що влада територіальних громад, будучи самостійним видом публічної влади, за своїм суб’єктнооб’єктним складом, своєю природою та сутністю, діапазоном здійснюваних нею функцій є найбільш соціально орієнтованою формою здійснення публічної влади, а також виступає потужним каталізатором формування громадянського суспільства, оскільки свідома участь жителів у процесі утворення гідних умов життя на певній території сприяє формуванню у них відповідальності за вирішення місцевих проблем і тим самим підвищує їх загальну соціальну та громадянську активність.

В статье рассмотрено местное самоуправление как комплексная отрасль украинского права, представляющая собой совокупность правовых норм, закрепляющих и регулирующих общественные отношения, возникающие в процессе организации местного самоуправления и решения территориальной общиной непосредственно через органы местного самоуправления вопросов местного значения, а также в процессе реализации отдельных государственных полномочий, которыми могут наделяться органы местного самоуправления. Установлено, что необходимым условием динамичного развития Украины является институциональное реформирование органов власти на местах. Это позволит преодолеть дублирование их функций и недостаток прозрачности, а также приведет их в соответствие с рыночными условиями. Особого внимания при этом, как в теоретическом, так и в практическом смысле заслуживает изучение особенностей влияния посттоталитарного наследия на развитие властных институтов, механизмы достижения баланса между легализацией и легитимацией власти с помощью эффективного решения существующих противоречий. В научно-теоретическом аспекте местное самоуправление характеризуется как особый институт, который в своей основе имеет не государство или государственную власть, основанные на материальной базе государственной собственности, а общественное сообщество, общину, материальной базой которой является совсем другая форма собственности - муниципальная. Местное самоуправление на практике воплощает интересы территориальных общин. При этом роль местного самоуправления для процессов пространственной организации публичной власти объясняется тем, что власть территориальных общин, являясь самостоятельным видом публичной власти, по своему субъектно-объектному составу, природе и сущности, диапазону осуществляемых ею функций является наиболее социально ориентированной формой осуществления публичной власти, а также выступает мощным катализатором формирования гражданского общества, поскольку сознательное участие жителей в процессе образования достойных условий жизни на определенной территории способствует формированию у них ответственности за решение местных проблем и тем самым повышает их общую социальную и гражданскую активность.

Local self-government is considered in the article as a complex branch of Ukrainian law, which is a set of legal norms that fix and regulate public relations that arise in the process of organizing local self-government and resolving territorial community directly through local self-government bodies, and in the process of implementation certain state powers that local governments may have. It is established that the institutional reform of local authorities is a prerequisite for the dynamic development of Ukraine. This will overcome their duplication of functions and lack of transparency and will also bring them into line with market conditions. Particular attention should be paid, both in theory and in practical terms, to the study of the impact of the post-totalitarian heritage on the development of power institutions, the mechanisms for achieving a balance between legalization and legitimation of power by effective resolution of existing contradictions. This process is manifested in two interrelated forms, namely: constitutionalization – the incorporation of the basic principles of the status of political parties into the constitution, and legislative institutionalization – as a result of which the legal status of parties receives further regulation in law. In the scientific-theoretical aspect, local self-government is characterized as a special institution, which at its core does not have a state or state power, based on a material basis of state property, but a public community, a community whose material basis is an entirely different form of ownership – municipal. The role of local self-government for the processes of spatial organization of public power is explained by the fact that the power of territorial communities, being an independent kind of public power, by its subject-object composition, nature, essence and the range of performed functions is the most socially oriented form the exercise of public authority and is a powerful catalyst for the formation of civil society since the conscious participation of residents in the process of creating decent living conditions in a certain territory promotes responsibility for solving local problems and thus increases their overall social and civic activity.
Мішин С. І. Теоретико-методологічні засади реформування системи місцевого самоврядування / С. І. Мішин // Актуальні проблеми політики : зб. наук. пр. / редкол.: С. В. Ківалов (голов. редкол.), Л. І. Кормич (голов. ред.), І. М. Милосердна (відп. ред.) [та ін.] ; НУ «ОЮА», Південноукр. центр гендер. проблем. – Одеса : Фенікс, 2019. – Вип. 64. – С. 60-77.
Keywords: місцеве самоврядування; територіальна община; об’єднана територіальна громада; перспективний план; децентралізація; реформування місцевого самоврядування; местное самоуправление; территориальная община; объединенная территориальная община; перспективный план; децентрализация; реформирование местного самоуправления; local self-government; territorial community; united territorial community; perspective plan; decentralization; reform of local self-government; Research Subject Categories::SOCIAL SCIENCES::Social sciences::Political science